LIETUVOS RESPUBLIKOS SEIMAS
IŠKILMINGO MINĖJIMO, SKIRTO KOVO 11-AJAI –
LIETUVOS NEPRIKLAUSOMYBĖS ATKŪRIMO DIENAI,
STENOGRAMA

2013 m. kovo 11 d.

Pirmininkauja Lietuvos Respublikos Seimo Pirmininkas V. GEDVILAS
ir Seimo Pirmininko pavaduotojas A. SYSAS

PIRMININKAS (V. GEDVILAS). Labas rytas, mielieji! Šioje istorinėje salėje prieš dvidešimt trejus metus, sujungus politinę ir pilietinę valią, buvo atkurta Lietuvos Nepriklausomybė. Prisimindami šias nuostabias ir džiugias Lietuvos laisvės pavasario akimirkas, pradedame iškilmingą Lietuvos Nepriklausomybės atkūrimo 23-iųjų metinių minėjimą.
M. STROLYS (Seimo posėdžių sekretoriato konsultantas). Jos Ekscelencija Lietuvos Respublikos Prezidentė.

Giedamas Lietuvos valstybės himnas

PIRMININKAS. Į iškilmingą minėjimą pakviesti ir atvyko: Lietuvos Respublikos Prezidentė Dalia Grybauskaitė, Lietuvos Respublikos Ministras Pirmininkas Algirdas Butkevičius su ponia, pirmasis atkurtos nepriklausomos Lietuvos valstybės vadovas, Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo Pirmininkas, Europos Parlamento narys Vytautas Landsbergis su žmona (Plojimai), Prezidentas Valdas Adamkus su ponia (Plojimai), Prezidentas, Europos Parlamento narys Rolandas Paksas su ponia (Plojimai), Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo deputatai, Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarai (Plojimai), svečiai iš užsienio valstybių: Suomijos Respublikos Eduskuntos Pirmininkas Jo Ekscelencija Eeras Heinäluoma (Plojimai), Lenkijos Respublikos Seimo Pirmininko pavaduotojas Eugeniuszas Tomaszas Grzeszczakas (Plojimai), Lietuvos Respublikos Seimo nariai, Lietuvos Respublikos Vyriausybės nariai, atkurtos nepriklausomos Lietuvos Respublikos pirmosios Vyriausybės nariai, Europos Komisijos narys Algirdas Šemeta (Plojimai), Europos Parlamento nariai, Konstitucinio Teismo pirmininkas ir teisėjai, Aukščiausiojo Teismo, Apeliacinio teismo, Vyriausiojo administracinio teismo pirmininkai, Sąjūdžio iniciatyvinės grupės, Sąjūdžio tarybos nariai, Sąjūdžio žmonės, Lietuvos bažnyčių hierarchai ir atstovai, tautinių bendrijų atstovai, užsienio valstybių diplomatinių atstovybių Lietuvoje vadovai, Seimui atskaitingų valstybės institucijų vadovai, Lietuvos universitetų ir akademijų rektoriai, Lietuvos nacionalinių kultūros ir meno, mokslo premijų laureatai, mokiniai, mokytojai, kiti didžiai gerbiami svečiai.
Toliau iškilmingam minėjimui pirmininkaus Seimo Pirmininko pavaduotojas A. Sysas.
PIRMININKAS (A. SYSAS, LSDPF). Gerbiamieji, maloniai kviečiu Seimo Pirmininką V. Gedvilą tarti sveikinimo žodį.

Lietuvos Respublikos Seimo Pirmininko V. Gedvilo sveikinimo žodis

V. GEDVILAS. Gerbiamieji Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarai, Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo nariai, Jūsų Ekscelencijos Respublikos Prezidente Dalia Grybauskaite, Valdai Adamkau, Rolandai Paksai, Suomijos Respublikos Eduskuntos Pirmininke Jūsų Ekscelencija Eerai Heinäluoma, Lenkijos Respublikos Seimo Pirmininko pavaduotojau Eugeniuszai Tomaszai Grzeszczakai, kolegos Seimo, Vyriausybės nariai, šio iškilmingo minėjimo svečiai!
Kelias į Nepriklausomybę buvo sunkus ir ilgas. Lietuva išgyveno keletą okupacijų, buvo negailestingai talžoma karų, iškentė baisų tremties pragarą, pažeminimą ir smurtą, netekčių skausmą, perėjo pokario rezistencijos ugnį. Tačiau jokia jėga nenugalėjo mūsų troškimo gyventi laisvoje ir nepriklausomoje Lietuvoje, savarankiškai spręsti savo šalies reikalus.
Prieš 23 metus Kovo 11-ąją Tautos įgaliotų atstovų okupacinių represinių struktūrų apsupty pasirašytas Nepriklausomos Valstybės Atkūrimo Aktas sugrąžino Lietuvą į lygiaverčių pasaulio tautų bendriją, atvėrė naujus kelius į ateitį, suteikė naujų galimybių.
Lietuvos Nepriklausomybės atkūrimo diena – lietuvių Tautos dvasia, ryžtu ir sutelktumu susigrąžinta Valstybė ir Laisvė. Tik dėl mūsų Vienybės galime džiaugtis laisve. Ši diena – tai Laisvės šventė.
Sveikinu jus Valstybės atgimimo – atkurtos Nepriklausomybės 23-iųjų metinių proga.
Deja, jau net kelių dešimčių Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarų, daugelio, kovojusių už Lietuvos laisvę, nėra tarp mūsų. Jie jau niekada negalės džiaugtis atkurtos Lietuvos nepriklausomos valstybės laimėjimais ir švęsti šią džiugią dieną kartu su mumis.
Tad prisiminkime juos, pabūkime mintimis su visais anapilin išėjusiais, Nepriklausomybę gynusiais ir Lietuvą kūrusiais žmonėmis.
Pagerbkime Juos tylos minute.

Tylos minutė

Ačiū.
Minėdami mums visiems brangią dieną – Kovo 11-ąją, mes visada sugrįžtame į tautinio atgimimo pradžią, kai Lietuvoje kūrėsi Sąjūdis, kuris siekė pertvarkyti sovietinės Lietuvos politinį, ekonominį, kultūrinį gyvenimą, reiškė Lietuvos valstybingumo siekius, kuris kartu su Estijos ir Latvijos liaudies frontais minint 50-ąsias Molotovo–Ribentropo pakto, panaikinusio Baltijos šalių nepriklausomybę, metines organizavo Baltijos kelią.
Tuomet prieš raudonąjį tvaną šimtų tūkstančių žmonių grandinė nuo Gedimino bokšto Vilniuje iki Hermano bokšto Taline buvo nenugalima, kaip vieninga rankų ir širdžių užtvanka taikiame Baltijos kelyje į Nepriklausomybę.
Daug kas iš mūsų stovėjome istoriniame kelyje ir šiandien galime didžiuotis, kad buvome tokio svarbaus įvykio dalyviais. Baltijos kelias mus suvienijo, vedė pirmyn ir teikė vilties, tikėjimo savo jėgomis ir šalies ateitimi. Į viešumą buvo grąžinta tikroji Lietuvos istorija.
Negaliu nepaminėti tuometinės sporto bendruomenės, iškilių sportininkų siekio tapti visateise tarptautinės sporto šeimos nare. Jie tikrai žinojo, ką reiškia atstovauti svetimai valstybei. Tai jie pirmieji, nepabūgę grasinimų, 1988 m. metų gruodį atkūrė Lietuvos tautinį olimpinį komitetą, atsisakė dalyvauti sovietų rinktinėse, o pirmaisiais Nepriklausomybės metais jau pelnė ir aukščiausius olimpinius apdovanojimus.
Tautinio atgimimo pakylėti, Sąjūdžio remiami kandidatai triuškinamai laimėjo rinkimus į Aukščiausiąją Tarybą. Šiandien didžiuojamės jų balsais, nulėmusiais 1990 metų kovo 11-osios valstybės Nepriklausomybės atkūrimo akto priėmimą.
Nepriklausomybės įtvirtinimas pareikalavo nepaprastai daug pastangų. 1990-ųjų pavasaris Sąjūdžio išbudintai Lietuvai buvo be galo sunkus ir atsakingas. Sovietinė sistema nenorėjo susitaikyti su tuo, kad ji byra, ir kažkokie 3 mln. lietuvių – tik maždaug 70-oji tuometinės Sovietų Sąjungos dalis – nori suardyti vis labiau stringantį imperijos mechanizmą. Tad atgimusiai Lietuvai teko ištverti Rusijos blokadą, Medininkų žudynes ir pagaliau 1991-ųjų metų sausį, pareikalavusį 14-os gyvybių, tačiau garbingai apgynusį taip sunkiai iškovotą laisvę. Laidojome kritusius už Lietuvos ateitį sūnus ir dukrą ir prisiekėme saugoti Nepriklausomybę bei ginti demokratiją.
Ir iš tikrųjų, prieš 23 metus žengdama tokį svarbų istorinį žingsnį, Lietuva nesusvyravo, nedelsė, neišsigando grasinimų ir provokacijų, bandymų užsmaugti vos atgimusią valstybę. Lietuva pirmoji išsivadavo iš Sovietų Sąjungos jungo, paskatindama komunizmo imperijos žlugimą ir visos Rytų bei Vidurio Europos išsilaisvinimą.
Bet žvelgdami į laisvės kovų istoriją mes neturime užmiršti to, kas sustiprino atkurtą valstybę, kas suteikė jėgų mums ją gražinti, kas mus atvedė į demokratinių pasaulio šalių bendriją. Mes negalime pamiršti, koks svarbus jaunos valstybės žingsnis buvo įstojimas į Europos Sąjungą ir NATO, taip pat integravimasis į tarptautines organizacijas.
Esame jauna valstybė, o pasiekėme labai daug. Tik apie tai mažai kalbame. Mes dar neišmokome pasidžiaugti darbščiais, talentingais, savo kraštą mylinčiais žmonėmis, jų nuveiktais darbais, jų laimėjimais. Tenka pripažinti, kad iškilių mokslo, meno, kultūros, sporto žmonių nuopelnai ir veikla užgožiami menkaverčiais dalykais, kasdieninėmis problemomis. O apie Lietuvos mokslo pasiekimus užsimenama lyg tarp kitko. Ar kas galėjo įsivaizduoti, kad kada nors Lietuva kurs ir gamins komponentus ir prietaisus pasaulinei kosmoso pramonei? Kad lietuviški lazeriai bus gerai žinomi pasaulyje?
Visa tai primenu nenorėdamas nuneigti tebeegzistuojančių problemų – nedarbo, didelės socialinės atskirties, emigracijos, vis dažniau pasireiškiančio dvasinio, moralinio nuosmukio, menkaverčių kultūros reiškinių.
Gerbiamieji, minėdami 23-iąsias Lietuvos Nepriklausomybės atkūrimo metines, mes ne tik švenčiame, bet ir susimąstome apie tai, ką per šiuos metus nuveikėme? Ar taip gyvename, kaip norėta ir siekta? Ar pasiteisino mūsų Laisvės lūkesčiai? Ar nuoširdžiai ir sąžiningai atlikome savo pareigas? Ar gyvename kaip europiečiai, kaip visas demokratinis pasaulis? Kiek išdalijome atjautos ir gerumo, ištarėme padėkos žodžių? Ar padėkojome visiems, kurie buvo šalia ir viskuo kantriai dalijosi, nereikalaudami nieko atgal? Ar esame pakantūs vieni kitiems, artimo nepritekliams ir bėdoms?
Nepriklausomybės Aktas – tai ne tik dokumentas, kurį pasidedame po muziejaus stiklu ir retkarčiais nuvalome dulkes. Jis mus visus įpareigoja kantriai, nuosekliai, atsidavus dirbti „Tėvynės naudai ir žmonių gėrybei“.
Šiandien Lietuvai kaip niekada būtina susitelkti. Labai svarbu neišbarstyti Sąjūdžio metu žydėjusios vienybės.
Juk ateity mūsų laukia dideli ir atsakingi darbai. Tai ne tik narystės Europos Sąjungoje ir NATO įtvirtinimas, bet ir pirmininkavimas Europos Sąjungos Tarybai. Taip pat nepamirškime, kad turime tesėti pažadus, duotus per rinkimus, sąžiningai vykdyti įsipareigojimus.
Tad būkime vieningi, veikime išvien, įrodykime, kad esame verti garbingos mūsų istorijos.
Nuoširdžiai dėkoju visiems, kurie šią dvasią stiprina. Gerbkime ir saugokime Kovo 11-ąją – Tautos sprendimą!
Sveikinu Lietuvą ir kiekvieną jos žmogų su visų mūsų švente – Nepriklausomybės atkūrimo diena! (Plojimai)
PIRMININKAS. Dėkoju Seimo Pirmininkui V. Gedvilui. Mielieji, po penkiasdešimties okupacijų metų Lietuva jau dvidešimt trejus metus yra nepriklausoma valstybė. 1990 m. kovo 11 d. 22 val. 44 min. 124-iems Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarams tą vakarą likimas lėmė išpildyti Tautos valią, kurią daugiau nei po metų, atlaikius sovietų agresiją, jau pripažino visas pasaulis.
Jau kelerius metus daugelis iš mūsų džiaugiasi Anykščių Antano Vienuolio gimnazistų vitražais papuoštu Gedmino prospektu bei pačių pasiūta Trispalve, nešama per iškilmingas Lietuvos valstybės sukaktis. Mylėti savo šalį, saugoti turtingą mūsų lietuvių kalbą, puoselėti istorinę atmintį juos moko Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarė Irena Andrukaitienė, 1988–1990 m. Anykščių Sąjūdžio tarybos pirmininkė, Anykščių Antano Vienuolio gimnazijos direktorė. Ją maloniai kviečiu tarti žodį.

1988–1990 m. Anykščių Sąjūdžio tarybos pirmininkės, Anykščių Antano Vienuolio gimnazijos direktorės, Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarės I. Andrukaitienės kalba

I. ANDRUKAITIENĖ. Jūsų Ekscelencija Lietuvos Respublikos Prezidente, Seimo Pirmininke, Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo Pirmininke, Nepriklausomybės Akto signatarai, gerbiamieji Prezidentai, iškilūs svečiai, Seimo ir Vyriausybių nariai, mielieji Lietuvos žmonės!
1990 m. aš, kaip ir čia, šioje salėje, esantys Kovo 11-osios Akto signatarai, mūsų Laisvės gynėjai, saugotojai ir puoselėtojai, kaip ir daugelis Lietuvos žmonių, žinojau atsakymus į daugybę klausimų. Kodėl mes esame Lietuva? Kodėl mes norime būti laisvi? Kodėl galime atiduoti viską, kad būtume tokie?
Šiandien aš noriu jūsų visų paklausti – kiek kainuoja Lietuva? Ar esantys šioje salėje gali atsakyti į tokį, atrodytų, visiškai paprastą klausimą? Kiek kainuoja Lietuva? Ar gali bet kuris Lietuvos žmogus šiandien atsakyti į šį klausimą? Kiek kainuoja Lietuva?
O ar kas nors žino, kaip reikėtų vertinti, įvertinti? Ką skaičiuotume? Žemę? Upes? Ežerus? Miškus? Visų mūsų darbą? Kiek visa tai galėtų kainuoti? Tūkstantį? Milijoną? Milijardą? Gal dešimt milijardų? O kiek kainuotume mes patys? Dar 10 mlrd., 20 mlrd., 30 mlrd.? O kodėl apskritai už mus būtų verta mokėti? Kad esame gražūs, išsilavinę, geri, teisingi, sąžiningi?
Dar visai neseniai šioje salėje sėdėjo Justinas Marcinkevičius. Sovietiniais metais mes visi kartu su juo kartojome: „Lie-tu-va, Lie-tu-va“. Ir tada niekam nerūpėjo, kiek kainuoja žemė ir kiek kainuotume mes patys. Brangiausias dalykas tada buvo ištartas žodis „Lietuva“. Neįkainojama buvo kiekviena ištarta lietuviška raidė.
Kiek dabar galėtume sumokėti, kad tada ištarta lietuviška raidė šiandien būtų ištarta taip, kaip anuomet? O kiek iš mūsų galėtų šiandien sumokėti už tai, kad tokia lietuviška raidė nebebūtų ištarta niekada? Kiek iš mūsų galėtų sumokėti, kad mes kalbėtume angliškai, vokiškai, prancūziškai, lenkiškai, dar kokia nors kalba, bet tik ne Maironio, ne J. Marcinkevičiaus, ne mūsų visų kalba?
Garsus prancūzų kalbininkas Antoine Meillet XX amžiuje visai Europai yra pasakęs: „Tas, kuris nori žinoti, kaip kalbėjo mūsų proseneliai, turi atvažiuoti pasiklausyti, kaip kalba lietuvis valstietis.“ Ką reiškia tai, ką pasakė A. Meillet? Jis pasakė, kad lietuvių kalba yra ypač svarbi Europos kultūros dalis. Tai pamatas. Kamienas, iš kurio išaugo daugybė Europos kalbų. Apmaudu, kad mes patys, kaip ir didžioji Europos dalis, nesuvokiame šio turto vertės.
Iš mūsų gali atimti žemę, gali atimti valstybę, ir tai jau buvo padaryta ne vieną kartą. Bet tauta net ir tada liktų gyva, kol bent vienas iš mūsų kalbėtų lietuviškai. Nes tauta yra ne tik valstybė. Tauta prasideda nuo žodžio. Žodis yra tautos dvasia. Lietuvos dvasia yra kiekviena iškovota lietuviškos abėcėlės raidė.
Šią dvasią gynė Sausio 13-ąją. Ir tie keturiolika žuvusiųjų įrodė, kad J. Marcinkevičiaus Lietuva yra gyva. Jos negali nei nupirkti, nei dovanoti. Ją gali tik perduoti – savo sūnui ar dukrai. Bet norint ją perduoti reikia iš tiesų suprasti, kokį didelį turtą mes turime.
Mūsų kalba – unikali, seniausia iš gyvų keturių šimtų trisdešimt devynių indoeuropiečių kalbų, ji išlaikiusi archajiškiausius šios prokalbės bruožus. Iki šiol mes galėjome didžiuotis itin turtingu tarmių palikimu, nes nė vienoje kitoje Europos valstybėje, tokioje mažoje teritorijoje, nėra tiek daug ir tokių skirtingų tarmiškumo variantų: turime dvi pagrindines dideles tarmes, penkiolika patarmių, per šimtą šnektų ir pašnektų, iš kurių net dešimt yra ne Lietuvos teritorijoje, už Lietuvos ribų.
Mūsų kalbos savitumas (rašto ženklai, moteriškų pavardžių daryba, kirčiavimas ir kt.), jos archajiškumas rodo, kad visos kitos indoeuropietiškos kalbos, plačiai išplitusios ne tik Europoje, bet ir kituose kontinentuose, tiesiog yra kur kas jaunesnės. O mes pasiduodame jų įtakai ir patys padedame trinti Lietuvą iš žemėlapio: didesnės tautos mus verčia į mūsų kalbą įsileisti jų kalbų sistemas, sakyčiau, net verčia gėdytis, kad esame lietuviai, kad mes esame Lietuva.
Visa Europa turi saugoti mūsų kalbą kaip vis dar gyvą kultūros pamatą – juk Europos Sąjungos kalbų politika ir skatina išlaikyti Europos kalbų įvairovę, kuri yra laikoma viena didžiausių Europos vertybių. Todėl manau, kad šalia kryždirbystės ir kryžių simbolikos Lietuvoje, šalia dainų švenčių tradicijų ir jų simbolikos, šalia lietuviškų polifoninių dainų – sutartinių turėtų būti į UNESCO nematerialaus kultūros paveldo sąrašą įtraukta ir unikali lietuvių kalba. (Plojimai)
Linkiu ją saugoti. Parduoti kalbos negalime. Galime tik parsiduoti mes patys. Arba ne.
Ačiū visiems, kurie tiki Lietuva ir jai skiria savo darbus. Vienas iš paskutiniųjų yra profesoriaus, akademiko Eugenijaus Jovaišos monografija apie aisčių kilmę, kuri pakeis požiūrį į mūsų istoriją ir padės pagrindus naujam mūsų pačių įsivertinimui. Matykime tai, kas garsina Lietuvą, ir vertinkime! Ačiū jums ir su švente, mielieji! (Plojimai)
PIRMININKAS (V. GEDVILAS). Nuoširdžiai dėkoju I. Andrukaitienei.
Gerbiamieji, 23 metus Lietuvos istoriją kuriame patys ir atsakome už ją patys. Istorikams šis tarpsnis yra tarsi akimirka, nes jų akiratyje – visa Lietuvos istorijos raida. Ateinančioms kartoms labai svarbus aštrus, teisingai mūsų garbingą istoriją nušviečiantis istoriko žvilgsnis. Tad maloniai kviečiu kalbėti profesorių Zigmantą Kiaupą – 2012 metų Lietuvos nacionalinės mokslo premijos laureatą, istoriką, „Lietuvos istorijos metraščio“ redakcinės kolegijos pirmininką, Vytauto Didžiojo universiteto senato narį. Z. Kiaupos darbai vertinami ne tik Lietuvoje, bet ir užsienyje, jo ugdomi studentai ir jaunieji mokslininkai garsina Lietuvos vardą savo darbais ir, tikiuosi, garsins dar ne vieną kartą.

2012 m. Lietuvos nacionalinės mokslo premijos laureato, istoriko, „Lietuvos istorijos metraščio“ redakcinės kolegijos pirmininko, Vytauto Didžiojo universiteto senato nario profesoriaus Z. Kiaupos kalba

Z. KIAUPA. Ačiū. Per anksti atėjau. (Plojimai)
Jūsų Ekscelencija Lietuvos Respublikos Prezidente, Jūsų Ekscelencija Prezidente Valdai Adamkau, pone Seimo Pirmininke, ponios ir ponai!
Iš manęs, istoriko, lauktinas žvilgsnis į mūsų kad ir netolimą praeitį, jos apmąstymas. Bet šią iškilmingą Kovo 11-osios Akto minėjimo dieną man labiau rūpi dabarties Lietuva, tai, kas joje vyksta. Tiesa, vienas iš siužetų yra susijęs ir su istorija.
Taigi Vytauto Didžiojo universitete su istoriją studijuojančiais pirmakursiais studentais kalbėjomės apie tai, kokie yra matomi Vasario 16-osios ir Kovo 11-osios aktų paskelbimo ir įtvirtinimo Lietuvos gyvenime aplinkybių skirtumai ir panašumai. Dabar neturiu laiko leistis į akademinius šios temos svarstymus, bet, mano galva, svarbiausius dalykus noriu trumpai aptarti.
Kaip neginčijamas abiejų aktų panašumas buvo įvardytas teiginys, kad Lietuva tampa demokratine respublika su sostine Vilniumi. Panašumų buvo surasta daugiau, bet apsistosiu prie skirtumų, kurie matomi įtvirtinant aktų teiginį apie demokratinę respubliką.
Po Vasario 16 d. Lietuvoje nesikeitė nuosavybės santykiai. Dažnai keitėsi vieno ar kito turto savininkai, bet buvo ir liko privati nuosavybė. Tai buvo viena iš svarbiausių priežasčių, lėmusių sklandų Lietuvos ūkio ir visuomenės vystymąsi. Jo nesudrumstė net tokia priemonė, svarbi ir būtina, bet kai kam skausminga, kaip žemės reforma.
Po Kovo 11-osios visiškai išsikvėpusią valstybinės, ar, kaip norėta, socialistinės, nuosavybės formą sparčiai keitė į Lietuvą grįžtanti privati nuosavybė. Visko buvo, buvo privatizacija, buvo ir prichvatizacijos. Labai greitai ištrūkę iš planinio ūkio varžtų atsidūrėme ir esame rinkos pasaulyje. Tai štai, nuosavybės santykių virsmas yra vienas iš tų ieškomų skirtumų.
Rusijos imperija lietuvių nepriėmė į valstybės tarnybą, visa lietuvių gyvenamų gubernijų administracija buvo rusų pareigūnai. Lietuva neturėjo valstybės kūrimui ir gyvavimui būtinų valdininkų. Po Vasario 16-osios Lietuvos valstybę kurti ir įtvirtinti ėmėsi įvairių visuomenės gyvenimo šakų specialistai, bet ne tie valstybininkai. Tai jie padarė sėkmingai, ilgainiui susiformavo savas valstybės gyvenimą tvarkančių žmonių, valstybininkų, sluoksnis. Jis buvo išsklaidytas Lietuvai praradus nepriklausomybę.
Į Kovo 11-ąją Lietuva atėjo turėdama gana gausų ir stiprias pozicijas tuometėje visuomenėje užėmusį lietuvišką vadinamųjų nomenklatūrininkų sluoksnį. Tai nebuvo valstybę valdantys, ją savarankiškai tvarkantys žmonės. Tai tebuvo administratoriai, vykdantys valdžios, kuri buvo Maskvoje, nurodymus. Drįstu pasakyti, tai buvo svetimkūnis Lietuvos gyvenime. Tiesa, šis sluoksnis nebuvo vienalytis, ir tai greitai parodė gyvenimas.
Bet kad ir kaip būtų, vadinamieji nomenklatūrininkai dėl objektyvių priežasčių negalėjo nebūti įtraukti į Lietuvos valstybės kūrimą, dažnai patys siekė dalyvauti šiame procese ir jį veikti atitinkamai pagal savo pažiūras. Štai kitas didelis skirtumas, lyginant padėtį po Vasario 16-osios ir Kovo 11-osios aktų.
Nuosavybės santykių, taigi, ir žmonių santykių kaita bei valstybinės organizacijos pertvarkymas buvo didelis iššūkis Lietuvos visuomenei ir pačiai valstybei. Smagu matyti, kad su šiais ir kitais čia nepaminėtais iššūkiais iš esmės sėkmingai tvarkomasi. Kovo 11 d. atkurta Lietuvos valstybė žengia į 24-uosius savo gyvavimo metus, būdama tvirtai suręsta lietuvių tautos buveinė.
Rinkos sąlygos, sveikos konkurencijos dvasia užtikrina mūsų gyvenimo materialiosios dalies lygį, atitinkantį visuomenės ir valstybę tvarkančių žmonių galimybes ir gebėjimus. Daug kam tas gyvenimo lygis yra per žemas, netenkinantis poreikių. Tai tiesa, bet, antra vertus, ar poreikių sąrašai nelenkia gebėjimų dirbti? Ir ne tik tvarkyti savo kasdienį gyvenimą, bet ir dalyvauti valstybės kūrime ir valdyme – ar ateinant prie rinkimų urnų ir čia parodant savąją valstybės ir taip trokštamos gerovės kūrimo darbų sampratą, ar naudojantis gautais renkamosios valdžios mandatais ir vykdomosios valdžios įgaliojimais.
Ar visuomenė kaip tokia, ne atskirai paimtas žmogus, o rinkėjų masė, turi piktintis, kad Seimas, iš jo gelmių išnyranti Vyriausybė ir kitos valstybės institucijos dirba ne taip gerai, kaip ta visuomenė nori? O kas gi periodiškai iš populizmo bangų į visuomeninio ir politinio gyvenimo viršūnes ištraukia menamus pranašus ir vadukus, savimi besigrožinčius gražuolėlius ir tik savimi ar negausiais savo bendrais besirūpinančius politinius savimylas? Kas gi periodiškai užprogramuoja valdžios politinius traukulius, nubanguojančius iki kiekvieno Lietuvos piliečio?
Ne postsovietiniai nomenklatūrinių biurokratų įgūdžiai, susiliejantys su briuseliškojo ir savojo, lietuviškojo, biurokratizmo apraiškomis, ne dar neretai pasitaikanti nešvari konkurencinė veikla, ne didelės dalies televizijų ir spaudos leidinių, jų savininkų žmonių durninimo politika yra svarbiausios priežastys, kad Lietuvos vežimas, keliaujant į geresnį būvį, dar dažnai slysta, ratai nesisuka.
Ne, tai mes patys, Lietuvos žmonės, Lietuvos rinkėjai, nenorintys ar negebantys pasinaudoti mums priklausiančia galia tvarkant valstybės ir mūsų visų gyvenimą, esame ta priežastis. Sunku išsiaiškinti, iš kur ateina šios negalios šaknys. Tikriausiai įtakos turi ir materialaus gyvenimo lygis, ir dar neišgaravęs sovietinis pašalas, ir vis dar nepakankami visuomeninio politinio gyvenimo įgūdžiai, ir nekonstruktyvių jėgų gebėjimas naudoti savo tikslams ir visuomenę telkti skatinančias, ir ją skaldančias situacijas bei šūkius.
Išeina gana niūrus vaizdas. Bet iš tiesų visuomenės gelmėse pulsuoja tikras gyvenimas ir bręsta pokyčiai. Dažnai skundžiamasi, kad Lietuvoje silpna pilietinė visuomenė, ir tai beveik tiesa. Bet tą pilietinę visuomenę sukurti įvairiais raginimais, agitacija, sukurti iš viršaus neįmanoma. Negali būti vienas į kitą panašių žmonių, panašiai galvojančių žmonių sambūris visos Lietuvos mastu.
Pilietinė visuomenė turi susidėti iš mažesnių ląstelių. Ir tokių ląstelių Lietuvoje randasi vis daugiau. Turiu galvoje kaimų, miestelių, miestų bendruomenes. Jų veikla telkia pilietinę visuomenę iš apačios. Ten, kur yra veiklios bendruomenės, gyventi ir geriau, ir smagiau.
Tiesa, bendruomenių judėjimas ir veikla nėra be ydų. Bet padaromos klaidos, o dažnai tik dėl žinių stokos įvykstantys nesusipratimai, nekompromituoja viso judėjimo, laimėjimai atperka pasitaikančius negerumus.
Baigdamas noriu prisiminti minėtą pokalbį su studentais. Beveik visi pabrėžė, kad vienas iš Vasario 16-osios ir Kovo 11-osios aktų įgyvendinimo pasekmių skirtumų yra tai, kad Vasario 16-osios Aktu paskelbta valstybė buvo sunaikinta Antrojo pasaulinio karo verpetuose, o Kovo 11-osios Akto valstybė gyvuoja. Gyvuoja turėdama patikimus sąjungininkus, gyvuoja turėdama stiprią valstybinę sąrangą ir tvirtėjančią pilietinę visuomenę. Gal per lėtai tvirtėjančią, bet vis tiek žengiančią į priekį. Manau, kad visų mūsų ir mūsų vaikų laukia šviesi ateitis, tik reikia dėl jos stengtis. Ačiū ir su šventėm! (Plojimai)
PIRMININKAS. Dėkoju profesoriui Z. Kiaupai. Mielieji, šiais metais, vasaros pradžioje, Lietuva prisimins nepakartojamas dainuojančiosios revoliucijos – Atgimimo – akimirkas. Birželio 3 d. minėsime Sąjūdžio įkūrimo 25-metį. Jūra trispalvių, tūkstantiniai mitingai, Baltijos kelias, viešumas, tiesos sakymas – tai buvo ne tik Tautos pabudimas, bet ir pakilimas, dvasios stiprybė ir ryžtas. Dar darniau ir garsiau tuo metu suskambo rašytojų ir poetų posmai Tėvynei, laisvei, jos gamtai, kultūrai, istorijai. Tai buvo lyg gaivus oro gurkšnis.
Maloniai kviečiu kalbėti Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo tarybos narį, Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarą, rašytoją Romą Gudaitį.

Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo tarybos nario, Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataro, rašytojo R. Gudaičio kalba

R. GUDAITIS. Ponia Respublikos Prezidente, Prezidente Valdai Adamkau, Seimo Pirmininke, gerbiami susirinkusieji!
Be profesijų, akademinių vardų, pavardžių, kurias visi linksniuoja, Laimonas Noreika švelniai vardija Juos – savuosius ir Lietuvos: Justinas, Alfonsas, Albertas, Sigitas, Vytautai, Juozai, Meilė, Vanda, Jokūbas, Česlovas, Kazimierai (su Antanavičium – ir monsinjoras Vasiliauskas), Raimundas, Eduardas, Julius – pašaukia visą mūsų literatūros, meno, kultūros, mokslo žiedą iš Sąjūdžio pradžios ir jo žaizdrui įsiplieskus… Šiandien daugybę tų žmonių ir patį kalbintoją atskyrė nuo mūsų juoda banga. Tyliai pabūkime Jų žvilgsnio šviesoj apsisprendę tarnauti savo kraštui ir pajusdami, jog Tėvynės meilė prasideda ir nuo lietuvių kalbą išaukštinusio kanauninko Mikalojaus Daukšos, ir pėsčiomis į Vilnių iš žemaičių su raštų kraitele atkeliavusio Simono Daukanto.
Taurūs, pakylėti, romantiški idealai! Mus visus užbūrė gražus utopiškas tikslas: rodos, tik peržengsime Rubikoną, kitą dieną po valstybės atkūrimo prasidės rojaus ir aukso amžiaus epocha! Šiuos burtus išsklaidė išaušęs rūstus rytas su aukomis, kivirčais, nesantarve, prieštaringa, sunkia valstybės kūrimo kasdienybe, su klaidomis – neišvengiamomis, padarytomis dėl nepasirengimo valdyti ir tyčia.
Kone milijonas palikusiųjų Lietuvą – be dešimtadalio laimingųjų atriektos riekės, kiti – su savo dramomis, ilgesiu ir nuoskaudomis, nepritapę, atstumti. Kone pirmaujanti pasaulyje savižudybėmis šalis. Kraštas su turtingųjų prabanga ir nuskurdusiųjų neviltimi. Seniai bajoriją, aristokratus perspjovusiais ir degradacijos liūnuose besimurkdančiais, su visais – kaltais ir nekaltais, permaltais teismų ir vienų su kitomis konkuruojančių slaptųjų tarnybų malūnų ir kol kas dar ne, bet jau esančiais pakeliui į teismus. Kaip čia ko nepamiršus, juk visi mes lygiai Tėvynės sūnūs ir dukros.
Čia, šiuose rūmuose, po Sausio 13-osios, apgulties, karo sąlygomis, kuklus Dokumentų skyriaus bendradarbis, mano studijų bičiulis, dzūkas nuo Kapčiamiesčio Algis Prapiestis naktimis redagavo Konstituciją: ar visi šio tauraus kalbos mylėtojo, patrioto kalbos lobių sidabru nugludinti jos principai šiandien yra persmelkę mūsų tikrovę? O jei neartimi, tai kodėl toks dailus parodomasis Konstitucijos egzaminas? Ir jei reikia tokio egzamino, tai gal klausimai turėtų būti kiti – labiausiai tiktų valdžiusiųjų ir nuvaldžiusių šią valstybę auditorijai. O prieš egzaminą perskaityti Maironio „Kai kam“ pagelbėtų dėl geresnio vertinimo balo.
Čia, apžiūrinėjant valstybės paslaptį, pirmuosius lito banknotų eskizus, aš išgirdau, jog dabar to lito garbei mes skolinsimės, ir kuo daugiau skolinsimės, tuo mūsų valstybei, esą, bus geriau. Tą skolą iki paskutinio cento grąžins ne Vilnius, kuriam jau aišku, kad skola, net valstybės, – ne rona, neužgis, o tie gražūs ištuštėję Lietuvos miesteliai, kuriuos taip įstabiai savo puikiame laidų cikle poetizuoja sąjūdietė Nijolė Baužytė, niekaip, kaip ir žymiausias mūsų dramaturgas sąjūdietis Kazys Saja už kūrybą scenai ar Donatas Banionis, negaunanti Nacionalinės premijos. Paskubėkime: Eugenija Pleškytė gyveno šalia mūsų be Lietuvos pilietybės ir pensijos.
Beje, kitos šalys, irgi mums skolingos už išmokslintus aukštos kvalifikacijos žmones, gal kada bent kiek palengvins skolų naštą. Ne tokia gili vilkduobė atrodys.
Pirmą kartą savo istorijoje remiamės tvirtu susivienijusios Europos pažadu nepalikti mūsų vienų ištikus karo negandai. Gražiai, darbščiai Lietuvai to labai reikia. Juk visa, kuo šiandien galime didžiuotis, jos dėka. Mūsų žmonių gerumo ir kantrybės dėka. Ir mįslės, iš kur vis dar atsiranda tas gerumas, dėka.
Ta Lietuva, kuri mūsų širdyse dabar ir iki paskutinio širdies tvinksnio, vis dėlto skiriasi nuo oficialios realybės, kuri formali, reglamentiška, bedvasė.
Ši formaliai pavyzdinės realybės šalis .nuostabiai gražiai pirmininkaus Europos Sąjungai. Joje viską slepia gražios formuluotės, tarški, aptaki frazeologija, vis dėl to įvaizdžio vikriai apeinant esmę, ir niekas čia nepamiršta – irgi formaliai ir gražiai, net tokia smulkmė kaip kultūros projektai, ir kaip gražiai pavaizduoti, kad bibliotekose neperkamos ir paskui neskaitomos knygos. Toje modernaus biurokratizmo viešpatijoje labai rūpinamasi žmogumi, kad valdžia būtų kuo arčiau jo, ir šis rūpestis įvelkamas į vis rafinuotesnį drabužį.
Žvelgi į šią formalaus biurokratizmo ir painaus – atseit demokratinio – diletantizmo šalį, stebiesi ir niekaip negali sutikti, kad tai ir yra Lietuva, mūsų valstybė, ir kad mes sutinkame, jog tik tokia ji ir turi būti. Jei toks idealumas, tai kodėl tokie bjaurūs recidyvai regimi už tos popierinės harmonijos ir tviskesio? Pavaldumo tik pinigui ir turtingiesiems. Susiskaldymo ir pasiklydimo. Įtarumo ir pavydo. Nusivylimo ir susvetimėjimo. Besidarkančiųjų niekingumo ir gyvybės nuvertinimo. Vartotojiškumo „šventovių“ ir galo su galu nesuduriančių. Formalus biurokratizmas suka nosį nuo šių reiškinių, nes „politinės kovos grožis“ ir „dėsniai“ šluote nušluos šias neigiamybes mums nuo kelio.
Pagal šią logiką sąžinės nėra (senamadiška, atgyvenusi), dorovę, moralę reikia palikti Bažnyčiai, be to, jau susirietę kvatojomės iš tiesiai šviesiai iškloto pasakymo: kas – šio, o kas – ir „ne šio pasaulio dimensijos“. Štai ir išlenda lyg yla iš maišo šios formalios realybės esmė, nusipelniusi aukščiausio ordino, todėl dar iki garbingiausių svečių iš bendrų Europos namų sugužėjimo į Vilnių šią išmintį reikia iškalti ant kokio dailesnio fasado, o kreiviausiam labiausiai ir tiktų! Ir kuo gražesnius ditirambus giedoti demokratijai ir jos idealams, juk tik nuo formos, o ne nuo geranoriškumo, humanizmo ir pakantos kitaip manančiam, ne nuo diskusijų kultūros, polemikos gilumo, intelektinės minties, įžvalgų drąsos priklauso demokratijos turinys ir esmė! Žmogus, iškalęs dešimtį abėcėlinių demokratijos tiesų, yra pilietiška asmenybė, o prisitaikantis prie politinės konjunktūros, jaučiantis, iš kur vėjas pučia, ir sakantis, ką iš jo tikimasi išgirsti, yra kilni, perspektyvi asmenybė. Tik tam, kuris ieško tiesos ir kelių visuomenei, valstybei, išdrįsta plaukti prieš srovę, neploja katučių ir nejaučia ekstazės dėl korektiškumo, derėtų užsičiaupti – juk jo mintys neatitinka etiketo ir taisyklės pasakant viską nepasakyti nieko. Patogumo, karjeros, rutinos ir, aišku, jo karališkosios niekšybės įvaizdžio vardan.
Šventai tikiu, jog mūsų Lietuva kitokia. Ir jos žmonės kitokie. Jie skiria grūdus nuo pelų, puikiai suvokia, kas tikra gyvenime, o kas apmeluota ir primesta. Jie nesilanksto, nekeliaklupsčiauja prieš vartotojiškumą, masinę kultūrą, „žvaigždžių“ kultus, prieš niekalą, kurio tikslas – demoralizuoti jaunimą, užkrėsti jį cinizmu ir pražudyti iliuzijų žabangose. Jie vertina žmogiškumą ir nesutinka su žmogaus paniekinimu, kurio tiek daug mūsų gyvenime, lyg prakeiksmo daug.
Tikroji nacionalinė kultūra kelia dvasią, įprasmina jausmų grožį, nepataikauja ydoms ir silpnybėms, primityvumui, ugdo ir vienija. Kūryba – visados savitas kūrėjo santykis su žmogumi ir laiku. Tokia ir riba. Matykime ją. Ir žmones, kurie pelnosi iš antikultūros, patyčių, chamizmo ir tamsumo. Jų pelnai priklauso nuo mūsų požiūrio. Tebūnie jis neigiamas jiems ir palankus kiekvienam daigui, kiekvienam žiedui kultūros dirvoje ar savai giesmei iš savo – kol kas dar neimplantuoto madingo – snapo.
Išdrįskime ir pasvajokime: dėl mūsų vienybės vieną gražią dieną išnyksta visi angliški užrašai, vergiškas atsisakymas pozicijų, kurias mums testamentu paliko ankstesnės kartos, beždžioniškas moteriškų pavardžių iškraipymas (kažkodėl europietiškoje tradicijoje Kristijonui Donelaičiui nešovė galvon savo būres perkrikštyti Dočėm, Slunkėm, Pelėdėm!), visos mūsų kalbą darkančios svetimybės, kurioms reikia jau nežinia pagal kokius principus sudarytų žodynų. Juk tik dėl mūsų kalbininkų žygdarbio kadaise atsispyrėme ir apgynėme savo kalbos grynumą, kintančias normas patikėdami autoritetams, jais pasikliovėme. Nebuvome „sieverno zapadnyj kraj“, netapome „Lietuva be lietuvių“, netapsime ir šimtu angliškų žodžių snobaujančia, svetimvardžių pridaigstyta teritorija.
Lietuvių kalba – mūsų Nepriklausomybės politinė, dvasinė, kultūrinė siela, jos didžioji prasmė. Be harmoningo santykio su ja, kaip ir be kultūros, sąžinės, gėdos, žmogus praranda savo kūrybines galias ir tampa instinktų vergu, o valstybė išsigimsta net su tobulais įstatymų brūzgynais ir moderniausiais gražbyliavimais. Pagarba savo kalbai nereiškia kitų kalbų niekinimo. Atvirkščiai, tik išryškina jų svarbą, vietą ar nepagrįstas pretenzijas mūsų tautai, kuri visados buvo ir išliks tolerantiška kitoms Lietuvoje gyvenančioms tautoms.
Visų laukia tos pačios, viliamės, savaip demokratinės, dausos palei debesėlius, žvaigždynus ir be Konstitucinio Teismo išaiškinimo proga su bendraminčių sielom regėti, kaip nyksta lyg dūmas gaiviam ore formalus, reglamentinis, biurokratinis ūkas – IR VĖL ATGIMSTAME. O dabar lai suskamba varpas ir tepasigirsta aidas įkandin Laimono Noreikos balso: IŠGIRDOME. Su švente, su pavasarišku atsinaujinimu, su mūsų brolybe, išlikus sveikiems po reformų griūčių, su viskuo, kas nežada skandalo ar sensacijos! Su švente. Juk kol kas dar mūsų, ne kompiuterio klavišų, serverių valioje, mūsų LIETUVOS likimas!
Kokios menkos mūsų aistros, menkučiai žodžiai, kaip menka viskas išrodo Tau, mūsų Tėvyne, ir kokia Tu atlaidi savo vaikams! Ačiū. (Plojimai)
PIRMININKAS. Dėkoju R. Gudaičiui.
Atkūrus Lietuvos Nepriklausomybę jaunoji karta netrukus galėjo mokytis ir įgyti daugiau žinių geriausiuose pasaulio universitetuose. Lietuva didžiuojasi savo mokslininkais, menininkais, sportininkais, garsinančiais Lietuvos vardą pasaulyje. Esame dėkingi jiems. Nepaprastai džiaugiamės ir didžiuojamės, kai jie su įgytomis žiniomis, patirtimi sugrįžta į savo tėvynę darbuotis savam kraštui vardan tos Lietuvos, vardan savo vaikų ateities.
Maloniai kviečiu 2012 m. Lietuvos nacionalinės mokslo premijos laureatą, Vilniaus universiteto Biotechnologijos instituto Biotermodinamikos ir vaistų tyrimo skyriaus vedėją, daktarą Daumantą Matulį, kuris po keliolikos metų, praleistų užsienio universitetuose, sugrįžo dirbti į Lietuvą. Tikiuosi, kad jo pavyzdys padės apsispręsti ir kitiems jauniems mokslininkams. (Plojimai)

2012 metų Lietuvos nacionalinės mokslo premijos laureato, Vilniaus universiteto Biotechnologijos instituto Biotermodinamikos ir vaistų tyrimo skyriaus vedėjo, daktaro D. Matulio kalba

D. MATULIS. Gerbiamoji Prezidente, gerbiamasis Prezidente Valdai Adamkau, gerbiamieji Seimo nariai ir svečiai!
Nuoširdžiai sveikinu jus visus šia nuostabia proga. Atrodo, kaip šiandien prisimenu tą 1990 metų kovo 11 dieną, kai buvo paskelbta nepriklausomybė. Iki tikros nepriklausomybės dar buvo toli, nors ir ne taip toli, kaip tuo metu man atrodė. Tikroji nepriklausomybė atėjo 1991 m. rugsėjo 6 d., kai Sovietų Sąjunga galutinai pripažino Lietuvos nepriklausomybę. Man ši data irgi labai brangi. Ji parodė tuometinės Sovietų Sąjungos žmonių brandumą ir geranoriškumą mūsų atžvilgiu. Be jų palaikymo nepriklausomybę pasiekti būtų buvę gerokai sunkiau.
Jau užaugo nauja karta, kuriai sovietmetis tėra istorija. Dabartiniams mūsų studentams ji jau turi visai kitokią reikšmę. Man keista į tai žiūrint. Prabėgo nemažai laiko ir situacija pasaulyje nemažai pasikeitė. Deja, Rusijoje situacija darosi sudėtinga ir ne visada atrodo, kad jie mus palaikytų ir šiandien. Tačiau taip pat ir mes turbūt nebesame tokie idealistai, kokie buvome tuo metu, vis dažniau vaikomės pinigų, kartais pamiršdami ilgalaikes vertybes bei idealus.
Man keista, kad tiesiog per porą metų Lietuvos piliečių nuomonė nuo stipriai už pavirto į gana stipriai prieš atominę elektrinę. Net man, visai nepatyrusiam šiuose reikaluose, aišku, kad tokiu būdu tik turėsime vietoj vieno japoniško keturis rusiškus reaktorius, ir saugiau netaps nei finansiškai, nei ekonomiškai, nei ekologiškai. Toks įspūdis, kad vieni kūrė LEO LT, kiti kūrė „Hitachi“. Bet ir vieni, ir kiti bandė sugriauti ir susikoncentravo ties pasipriešinimu opozicijai, o ne galvojo apie Lietuvą. Nuoširdžiai linkiu jums išminties sprendžiant šiuos sudėtingus ir svarbius Lietuvos nepriklausomybei klausimus taip, kad būtų kuo naudingiau Lietuvai.
Taip jau atsitiko, kad iš 23 metų po nepriklausomybės paskelbimo net 12 praleidau Jungtinėse Valstijose. Už suteiktą mokslininko išsilavinimą esu dėkingas tiek Vilniaus, tiek ir Minesotos universitetams. Patirtis, įgyta dirbant farmacijos pramonėje Valstijose, taip pat labai vertinga. Ir džiaugiuosi, kad ryšiai nenutrūko ir galime toliau bendradarbiauti mokslinių tyrimų srityje. Kartais manęs klausia, ar būčiau pasiekęs, ką pasiekiau, jeigu ne patirtis JAV. Vienareikšmio atsakymo gal ir nėra, tačiau noriu pabrėžti, kad dabartiniam studentui gerokai lengviau. Nebūtina ilgiems metams išvykti, yra puikių galimybių trumpalaikėms stažuotėms. Juk dar visai neseniai apskritai apie bet kokią galimybę išvykti aš pats net negalėjau svajoti, o dirbti ir mokytis tikrai nebuvo jokios galimybės. Taigi, vertinkime šitą dalyką, ką mes pasiekėme.
Kai sugrįžau, Lietuva tikrai buvo nepaprastai paaugusi, atsinaujinusi ir labai išgražėjusi per tuos du dešimtmečius. Aš labai optimistiškai žiūriu į Lietuvą. Turime puikias galimybes vykdyti mokslinius tyrimus. Institute dirba puikūs darbuotojai ir studentai. Štai jeigu paimtume profesoriaus Česlovo Venclovo pavyzdį, jis yra pasaulio čempionas tam tikroje tyrimų srityje, tačiau vargu ar daug kas iš jūsų esate apie jį girdėję, nors mes turėtume dažniau apie tai kalbėti. Tarptautinėse konferencijose studentai puikiai pasirodo, jie atstovauja universitetui ir institutui, tikrai nenusileisdami savo žiniomis ir darbštumu bendraamžiams iš kitų šalių. Ir situacija dar labiau pagerėjo per kelerius paskutinius metus, kai padidėjo mokslo konkursinis finansavimas.
Deja, kartu su tuo atėjo ir administracinės bėdos. Tikiu, kad tai pasikeis, tačiau pastaruosius kelerius metus, nežiūrint daug kalbų, ta biurokratinė našta mokslininkams yra gana didelė. Čia noriu paminėti viešųjų pirkimų sistemą. Yra tikrai suprantamas finansus duodančių institucijų noras prižiūrėti mus, tačiau kai dėl labai ilgų procedūrų ne tik laiku nenuperkame nei reagentų, nei prietaisų, jie pasensta ir, deja, nuperkami brangiau, negu galėtume nusipirkti tiesiog rinkoje be jokių pirkimų, be jokių procedūrų, tai jau yra nepateisinama, manau. Kai kokia nors statybų bendrovė (čia pavyzdys) laimi didelį konkursą, net jeigu viršytų visą Lietuvos mokslo biudžetą, juk tolesni vinių ir plytų pirkimai nėra prižiūrimi ilgų procedūrų. Ji nieko nesuspėtų pastatyti, jeigu būtų tokia situacija. Svarbiausia turėtų būti, ar pasiektas kokybiškas rezultatas tais tyrimais. Labai tikiuosi, kad pasitikėjimas mokslininkais padidės ir administracinė našta sumažės.
Džiaugiuosi tarptautiniais bendradarbiavimais, prie kurių labai prisideda Skandinavijos regiono mokslininkai, sukūrę gyvybės ir biomedicinos mokslų asociaciją ScanBalt. Jie padeda mums jaustis reikalingais, nors esame ekonomiškai silpnesnėje Rytinėje Baltijos jūros pakrantėje. Taip pat džiaugiuosi užsienio lietuvių mokslininkus vienijančia asociacija „Futura Scientia“, kurioje vykstančios diskusijos padeda geriau suprasti švietimo ir mokslo reformų svarbą. Dėkoju lietuvių, gyvenusių užsienyje, visuomeninei organizacijai „Sugrįžus“, kurie tiesiog pataria ir palaiko sudėtingesniu momentu. Tačiau visų labiausiai noriu padėkoti Jungtinių Amerikos Valstijų lietuvių bendruomenei, kuri išsaugojo lietuvybę ir savo išmintimi bei skausminga patirtimi padėjo man ir mums visiems tobulėti ir vertinti tai, ką turime Lietuvoje. Labai dėkoju jums, politikai ir visi Lietuvos žmonės, kurie prisidėjote, kad pasiektume šiandieną. Linkiu jums ištvermės ir išminties. Švęskime šią dieną! Ačiū. (Plojimai)
PIRMININKAS. Dėkoju D. Matuliui.
Laisvoje Lietuvoje gimė ir auga naujoji karta. Jaunasis atžalynas jau tik iš knygų, filmų ar nuotraukų, tėvų, senelių pasakojimų sužino apie sovietines represijas, persekiojimus, didvyrišką ginkluotąjį ir neginkluotąjį pasipriešinimą, trėmimus, pogrindinę spaudą. Jie vaizdo kadruose regi plevėsuojančias trispalves, tūkstantinius mitingus, žmonių veiduose įžvelgia begalinę meilę Lietuvai ir laisvės troškimą. Jie žino, kad Tėvynę reikia mylėti širdimi, tęsti pradėtus darbus, saugoti tradicijas.
Maloniai kviečiu iš etnologo Norberto Vėliaus gimtinės, Šilalės rajono, Laukuvos Norberto Vėliaus gimnazijos gimnazistą, jaunąjį šaulį Paulių Irtmoną pasidalinti savo mintimis. (Plojimai)

Šilalės rajono Laukuvos Norberto Vėliaus gimnazijos gimnazisto, jaunojo šaulio P. Irtmono kalba

P. IRTMONAS. Gerbiamieji iškilmingo minėjimo dalyviai ir svečiai!
Esu jaunas žmogus – mano siela, protas jauni, jauni sumanymai, dideli troškimai ir svajonės. Man, besiformuojančiam, bandančiam įsitvirtinti, įleisti šaknis gyvenime, be galo svarbi aplinka, mane supantis pasaulis, kitų žmonių įtaka, taip pat ir valstybės, visuomenės požiūris į žmogų. Noriu pasitikėti ir pateisinti pasitikėjimą.
Laisvė – viena iš svarbiausių vertybių mano, kaip ir kiekvieno žmogaus, gyvenime. Prieš 23 metus ją iškovojo tik drąsūs, nebijantys aukotis žmonės. O šiandien laisvė mums atrodo savaime suprantamas dalykas. Tai teisė nevaržomai, nedraudžiamai reikšti savo ar visuomenės nuomonę. Tai harmonija. Žmogus gali skleistis, realizuoti save, matyti šviesią savo ateitį, o kartu ir savo Tėvynei būti šviesos spinduliu. Laisvą valstybę puoselėja kūrybingi žmonės. Lietuvai šiandien reikia energingų žmonių, kuriais galėtų didžiuotis.
Be galo džiaugiuosi, kad gimiau ir gyvenu laisvoje Lietuvoje, savo Tėvynėje. Didžiuojuosi savo tiek iškentėjusia Tėvyne. Didžiuojuosi esąs lietuvis. Lietuviai – drąsūs žmonės. Ir aš galiu drąsiai svajoti, kurti ir įgyvendinti savo svajones, nes gyvenu laisvoje šalyje. Tikiu, kad mano svajonės išsipildys. Galiu būti laimingas pats ir Lietuvai suteikti didžiulį džiaugsmą. Turiu laisvą apsisprendimo teisę, galiu kreipti savo gyvenimą norima kryptimi. Nors dar ir nedidelė mano gyvenimo patirtis, tačiau jau dabar stengiuosi prasmingai gyventi. Stengiuosi ne tik dėl savęs, savo šeimos, bet kartu ir dėl Lietuvos. Noriu būti vienas iš daugelio Lietuvos šviesulių.
Mokausi Šilalės rajono Laukuvos Norberto Vėliaus 3-ioje gimnazijos klasėje. Stengiuosi būti tikras lietuvis patriotas, nepraleidžiu nė vienos pasitaikiusios progos realizuoti save ir prisidėti prie Lietuvos gerovės. Priklausau Jaunųjų šaulių sąjungai. Kaip tik ši organizacija yra mano kertinis akmuo patriotiškame gyvenime. Įvairūs užsiėmimai, vasaros stovyklos, kursai, tarptautinės pratybos ,,Žalgiris“ yra tai, kas man teikia didžiulį malonumą ir bent trumpai leidžia pajusti karišką gyvenimą. Daugumai stovėjimas rikiuotėje, žygiavimas, įvairios taktinės užduotys – vargas, tačiau ne man. Laikant ginklą rankoje, nešant sunkią kuprinę ant pečių, kyla tik pačios narsiausios mintys: noras saugoti ir ginti savo šalį, noras visas jėgas atiduoti jai. Jaunųjų šaulių veikla mane išmokė disciplinos, nuteikė pozityviai. Supratau, kad niekada negalima nuleisti rankų, kad ir kaip būtų sunku. Nepasisekė šiandien – rytoj bus geriau.
Mano mokykloje dažnai rengiami tautiniai renginiai, patriotinės dainos konkursai, kuriuose dalyvauju ir aš. Dainuoju kartu su šaunia kompanija bendraminčių, kurie taip pat mąsto pozityviai. Didžioji mūsų repertuaro dalis – dainos apie tėvynę. Jos sukelia didžiausius išgyvenimus. Gilindamasis į dainų apie Lietuvą prasmę suprantu: kokia didele kaina jos nepriklausomybė, laisvė buvo iškovota ir kaip šį turtą mes kiekvienas privalome saugoti.
Neįsivaizduoju jauno, aktyvaus, savo sveikata besirūpinančio jaunuolio be sporto. Krepšinis man, kaip ir didžiajai daliai Lietuvos gyventojų, yra daugiau nei sportas. Žaisdamas krepšinį aš atsiriboju nuo esamų problemų, vargų, mokausi užsispyrimo, atkaklumo ne tik aikštelėje, bet ir už jos ribų. Sportuodamas laisvą laiką praleidžiu tiesiog puikiai, atsipalaiduoju, taip pat patiriu gausybę neapsakomų įspūdžių.
Džiaugiuosi, kad šiandien galiu laisvai kvėpuoti, siekti savo svajonių ir jaustis laimingas, galiu pasitikėti savimi ir įkvėpti kitus, nes, anot Marijono Mikutavičiaus dainos: „Čia mano žemė, mano Žemė, mano dangus. Mano kelias, mano kelias į mano namus. Mano laimė, mano laimė – mano viltis. Mano metai, mano metai vėlei nauji.“
Ačiū ir su gražia švente! (Plojimai)
PIRMININKAS. Nuoširdžiai dėkoju Pauliui. Su viltimi žvelgiame į jaunąją kartą, kuri toliau kurs Lietuvos valstybę, saugos Lietuvos laisvę. Lai kiekvieno mūsų širdyje atsiranda atsakomybė už Lietuvos ateitį – juk Lietuva yra mūsų Tėvynė, ir tegul poeto J. Marcinkevičiaus eilės padeda mums suvokti, kokia didžiulė yra kiekvieno iš mūsų atsakomybė už savo nepriklausomos valstybės ateitį: „ O gal Tėvynę reikia visą laiką lipdyt ir kurti, kurti ir lipdyt? Nes jei sustoji tik – jinai ir miršta. Taip, kurti visą laiką. Visą laiką! Lipdyt ir kurti…“ Tad kurkime Lietuvą visi.
M. STROLYS (Seimo posėdžių sekretoriato konsultantas). Jos Ekscelencija Lietuvos Respublikos Prezidentė.
PIRMININKAS. Nuoširdžiai dėkoju, kad šią mums visiems svarbią dieną pabuvome ir pasidžiaugėme kartu. Skelbiu minėjimą baigtą. Visus kviečiu 12 val. į trijų Baltijos valstybių vėliavų pakėlimo ceremoniją Nepriklausomybės aikštėje. Taip pat visus kviečiu Seime pasiklausyti skambių jaunimo dainų ir dalyvauti šventiniuose renginiuose. Su Nepriklausomybės atkūrimo diena, mielieji! (Plojimai)
