LIETUVOS RESPUBLIKOS SEIMAS
IŠKILMINGO MINĖJIMO, SKIRTO
LIETUVOS PERSITVARKYMO SĄJŪDŽIO DVIDEŠIMTPENKMEČIUI,
STENOGRAMA

2013 m. birželio 3 d.

Pirmininkauja Lietuvos Respublikos Seimo Pirmininkas V. GEDVILAS
ir Seimo Pirmininko pavaduotojas P. AUŠTREVIČIUS

PIRMININKAS (V. GEDVILAS). Labas rytas, mielieji! Kviečiu visus patogiai įsitaisyti. Šiandien specialių vietų nėra, mes visi bendrai sėdim ten, kur yra vietos.
Gerbiamieji, prieš 25 metus, įsikūrus Sąjūdžiui, per visą Lietuvą nuvilnijo tūkstantiniai mitingai, ekologiniai protestai, roko maršai, suplevėsavo trispalvės, vis garsiau suskambo žodžiai „Laisvė Lietuvai!“, į gimtąją žemę sugrįžo tremtinių, sovietinių karo nusikaltimų liudininkų, palaikai. Baltijos kelyje susijungęs milijonas Lietuvos žmonių rankų ir širdžių ištarė: „Lietuva turi būti nepriklausoma valstybė.“ Šis troškimas buvo įgyvendintas čia, šioje istorinėje salėje, 1990 m. kovo 11 d. šimtui dvidešimt keturiems Lietuvos Aukščiausiosios Tarybos deputatams balsavus už Lietuvos nepriklausomos valstybės atkūrimą. Šiandien, prisimindami nepakartojamas dainuojančios revoliucijos akimirkas, suvokdami Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio svarbą kelyje į Lietuvos nepriklausomybę, pradedame iškilmingą minėjimą, skirtą Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio dvidešimtpenkmečiui.
M. STROLYS (Seimo posėdžių sekretoriato konsultantas). Jos Ekscelencija Lietuvos Respublikos Prezidentė.

Giedamas Lietuvos valstybės himnas

PIRMININKAS. Į iškilmingą minėjimą pakviesti ir atvyko: Jos Ekscelencija Lietuvos Respublikos Prezidentė D. Grybauskaitė. (Plojimai) Lietuvos Respublikos Ministras Pirmininkas A. Butkevičius. (Plojimai) Pirmasis atkurtos nepriklausomos Lietuvos valstybės vadovas, Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo Pirmininkas, Europos Parlamento narys, profesorius V. Landsbergis su ponia. (Plojimai) Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio iniciatyvinės grupės ir Seimo Tarybos nariai, Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo deputatai, Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarai, Seimo nariai, Vyriausybės nariai, atkurtos nepriklausomos Lietuvos Respublikos pirmosios Vyriausybės nariai, Europos Parlamento nariai, Konstitucinio Teismo pirmininkas ir teisėjai, Aukščiausiojo Teismo, Apeliacinio teismo, Vyriausiojo administracinio teismo pirmininkai, Lietuvos Bažnyčių hierarchai ir atstovai, tautinių bendrijų atstovai, užsienio valstybių diplomatinių atstovybių Lietuvoje vadovai, sąjūdiečiai, Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo nariai, Sąjūdžio pirmaeiviai, atvykę iš visos Lietuvos, Lietuvos Sąjūdžio Tarybos nariai, kovotojai už Lietuvos laisvę ir už ją žuvusiųjų artimieji, Seimui atskaitingų valstybės institucijų vadovai, Lietuvos aukštųjų mokyklų rektoriai, kiti didžiai gerbiami svečiai.
Toliau iškilmingam minėjimui pirmininkaus Seimo Pirmininko pavaduotojas P. Auštrevičius.
PIRMININKAS (P. AUŠTREVIČIUS, LSF). Maloniai kviečiu Seimo Pirmininką V. Gedvilą tarti sveikinimo žodį.

Seimo Pirmininko V. Gedvilo sveikinimo žodis

V. GEDVILAS. Jūsų Ekscelencija Lietuvos Respublikos Prezidente Dalia Grybauskaite, Ekscelencija Ministre Pirmininke Algirdai Butkevičiau, pirmasis atkurtos nepriklausomos Lietuvos valstybės vadove, Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo Pirmininke, Europos Parlamento nary Vytautai Landsbergi su ponia, Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio iniciatyvinės grupės ir Seimo Tarybos nariai, Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo deputatai, Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarai, sąjūdiečiai, Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio Seimo nariai, Sąjūdžio pirmaeiviai, atvykę iš visos Lietuvos, Lietuvos Sąjūdžio Tarybos nariai, kovotojai už Lietuvos laisvę ir už ją žuvusiųjų artimieji, ekscelencijos užsienio valstybių ambasadoriai, gerbiamieji šios ir praėjusių kadencijų Seimo ir Europos Parlamento nariai, Vyriausybės nariai, atkurtos nepriklausomos Lietuvos Respublikos pirmosios Vyriausybės nariai, didžiai gerbiamieji svečiai! Šiemet mūsų tautai ir valstybei itin svarbus jubiliejus – Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio dvidešimtpenkmetis. Tai pati reikšmingiausia sukaktis, bylojanti apie Lietuvą ir jos laisvę. Prieš 25 metus prasidėjęs istorinis judėjimas negrįžtamai pakeitė mūsų tautos, mūsų šalies gyvenimą. Tapome nepriklausoma, savarankiška valstybe.
Brangūs sąjūdiečiai, kovotojai už Lietuvos laisvę, tai jūsų nuopelnas. To pasiekėme dėl jūsų susitelkimo, drąsos, ryžto, pasiaukojimo ir siekio dirbti vardan tos Lietuvos. Nuoširdžiai jums už tai dėkoju. Apgailestauju, labai gaila, jog dalies tų iškilių žmonių, kurie buvo Sąjūdžio iniciatoriai bei kūrėjai, kurie stovėjo pirmosiose gretose, šiandien šioje salėje nėra. Gaila, kad jiems nebuvo lemta sulaukti 25-ųjų Sąjūdžio metinių. Kviečiu pagerbti tuos, kurie išėjo, tylos minute.

Tylos minutė

Ačiū.
Šiandien puiki proga prisiminti tai, kas vyko prieš tuos 25-erius metus. Prisiminti tą žmonių susitelkimą dėl vieno bendro ir esminio tikslo. Susitelkimą, kuris apėmė ir suvienijo visus. Tai buvo kilnus tikslas, kuris suteikė begalinės moralinės ir dvasinės stiprybės. Tokios, prieš kurią nublanksta bet kokie materialiniai dalykai. Žmonės nesidalino: mano ar tavo, mūsų ar jūsų. Buvo vieningi kaip niekada. Tai buvo visuotinis prabudimas ir pakilimas.
Sąjūdis apėmė visą Lietuvą. Visų socialinių sluoksnių, visų amžiaus grupių, visų profesinių sričių atstovus. Nebuvo susiskirstymo. Vyravo vieningumas, kiekvienas stengėsi kaip galėdamas padėti kitam. Todėl, kad taip reikėjo. Šiandien mums visiems vertėtų dar kartą prisiminti, suvokti ir įsisąmoninti Sąjūdžio reikšmę, dvasią, pasiekimus ir principus. Ir jais, būtent jais, vadovautis visose gyvenimo srityse. Ką, deja, neretai pamirštame.
Iniciatyva ir ypač atsakomybė už savo žodžius, savo poelgius, už viską – ji turėtų būti kiekvieno iš mūsų pareiga ir siekiamybė. Lygiai taip pat, kaip buvo prieš ketvirtį amžiaus. Pirmiausia mes turime tarnauti žmogui. Tokia pagrindinė Sąjūdžio pamoka ir žinia, kuri kaip niekada aktuali šiandien.
Turime prisiminti, kuo buvo alsuojama tuomet. Kas buvo kalbama, kas buvo skelbiama, mintis ir idėjas iš steigiamojo Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio suvažiavimo, jo rezoliucijos: „Atkurti visos Respublikos gyventojų tarpusavio pasitikėjimą bei santarvę. Vadovautis bendrųjų žmogiškųjų vertybių prioritetu prieš politines ir šį principą įgyvendinti visose visuomenės gyvenimo srityse.“
„Atkurti visuomenės narių tikėjimą socialiniu teisingumu, sudaryti galimybę visiems gyventojams vienodai dalyvauti ūkiniame krašto gyvenime.“
„Kiekvieno visuomenės nario dorovinį autoritetą, materialinę gerovę, užimamą visuomenėje padėtį turi lemti ne jo socialinė, partinė ar tautinė priklausomybė, bet sąžiningas ir teisingai atlyginamas darbas visuomenės labui.“
Akivaizdu: tai, kas buvo deklaruojama prieš 25-erius metus, šiandien yra net svarbiau. Ypač – minėtoji atsakomybė už savo žodžius ir poelgius. Tuo turi būti vadovaujamasi kiekvieną dieną, kiekvieną valandą, kiekvieną minutę.
Gerbiamieji sąjūdiečiai, esame dėkingi jums už drąsą, ryžtą, kilnų siekį. Tačiau valstybė šiandien jus prisimena ne taip dažnai, kaip jums norėtųsi. Tokia situacija turėtų keistis. Tam, kad taip nenutiktų, raginčiau visų pirma jus pačius: būkite aktyvesni. Nebijokite imtis veiksmų. Išsakykite savo mintis, tebūnie ir kritines, daug kam nepriimtinas. Priminkite save, priminkite garsiai ir tvirtai. Nes juk tik taip sulauksite atsakymų, kurių norite ir tikitės.
Turime atgaivinti tą Sąjūdžio dvasią bendromis pastangomis. Turime imtis veiksmų, kurie tą laikmetį ir tuos tikslus perduotų jauniems žmonėms. Tai – mūsų visų pareiga. O tie, kurie stovėjo prie ištakų, tai gali padaryti geriausiai! Šiandien Lietuvai reikia jūsų ne ką mažiau, nei reikėjo tada. Šiandien Lietuvai reikia tokio paties atgimimo, susitelkimo ir darbo žmonių labui. Ne dėl „trupinio aukso, gardaus valgio šaukšto“. Tautos ir valstybės labui.
Tikiu, kad dar vienas sąjūdis, galbūt ir kitoks savo forma, tačiau toks pat savo esme, yra įmanomas. Tikiu, kad jo mes dar sulauksime. Ačiū. (Plojimai)
PIRMININKAS. Dėkojame Seimo Pirmininkui.
Į Sąjūdį atėjome per kovas už Lietuvos laisvę – ginkluotąjį ir neginkluotąjį pasipriešinimą, Helsinkio grupę, „Lietuvos Katalikų Bažnyčios kroniką“, 45-ių Pabaltijiečių memorandumą, Romo Kalantos auką, Lietuvos laisvės lygos 1987 m. rugpjūčio 23 d. organizuotą mitingą, poetinį žodį ir daugelio žmonių pasiaukojimą kovojant už Lietuvos laisvę. 1988 m. birželio 3 d. sausakimšoje Lietuvos mokslų akademijos salėje įžiebta Atgimimo ugnis netrukus pasklido po visą Lietuvą – kūrėsi Sąjūdžio rėmimo grupės miestuose, miesteliuose ir kaimuose, mokyklose, gamyklose. Susirinkę Sąjūdžio delegatai 1988 m. spalio 22–23 d. į steigiamąjį Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio suvažiavimą išrinko geriausius Lietuvos atstovus į Seimą, Seimo tarybą. Sąjūdyje dalyvavo įvairių profesijų, socialinių sluoksnių ir tautybių atstovai. Sąjūdžio tikslas – Nepriklausoma Lietuva – vienijo ir jungė žmones, todėl nenuostabu, kad 1990 m. rinkimuose Sąjūdžio kandidatai laimėjo daugumą, 1990 m. kovo 11 d. Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio iniciatyvinės grupės narys, Seimo tarybos pirmininkas V. Landsbergis buvo išrinktas Aukščiausiosios Tarybos Pirmininku. Maloniai kviečiame tarti žodį pirmąjį nepriklausomos Lietuvos valstybės vadovą, Europos Parlamento narį Vytautą Landsbergį. (Plojimai)

Pirmojo atkurtos nepriklausomos Lietuvos valstybės vadovo, Europos Parlamento nario V. Landsbergio kalba

V. LANDSBERGIS. Sveiki, Respublikos Prezidente ir kiti didžiai gerbiami asmenys, ir malonūs bičiuliai, susitikę minėti Lietuvos Sąjūdžio įkūrimo 25-mečio.
Prisimename visus pasipriešinimus visoms XX a. Lietuvos okupacijoms, visus sąjūdžius, kurių dvasia ir energija galų gale susiliejo į vieną didįjį pergalingąjį Lietuvos Sąjūdį. Užvakar šioje salėje, kai pats Sąjūdis šventė savo 25-erių metų sukaktį, vienas kalbėtojų, buvęs anų taikių kovų dalyvis, pareiškė žavėjimąsi tuo pradiniu laikotarpiu, kai Sąjūdis, anot jo, dar nebuvo organizacija. Šie žodžiai paskatino mane susimąstyti. Kažkas ir taip, ir ne taip. Jungėmės, tad organizavomės, nuo pat birželio 3 d. būtent organizuotai veiklai. Kryptingai ir kontroliuojamai, nes chaotiškas maištas prieš blogį būtų buvęs pražūtingas. Geradariai iš valdančiosios sovietinės ir vietinės, o, nemandagiau kalbant, uzurpavusios valdžią kompartijos atkalbinėjo: tik nekurkite organizacijos. Pasidarysite bėdos. Palikite spręsti mums, pabūkite patarėjais. Bet pakako proto, kad tik tuo atveju, jei turėsime paramos tinklą, būtent masinę organizaciją per visą Lietuvą, skelbiami siekiai taps realūs, o pirmiausia – būsime išgirsti. Visai kas kita, kai siūlo ir reikalauja 35, gal net 100 asmenų, ir kai reikalauja 100 tūkst. arba 1,5 mln. Tačiau gauti tą 1,5 mln. sąmoningų piliečių parašų reikėjo ir doro požiūrio į šalies piliečius, ir organizacijos, kuri pajėgi tai atlikti. Pamėgino kita gerų siekių organizacija ir neįstengė. Iniciatyvos žlugimas būtų buvęs labai blogas. Paėmė idėją Sąjūdis ir padarė. Okupacija turi baigtis, 1989-ieji.
O vis dėlto mūsų organizacija buvo ypatinga. Ji turėjo ideologinę ir strategiškai vadovaujančią viršūnę, turėjo politikos vykdomąsias struktūras, bet nariai nebuvo registruojami į kokį didžiulį sąrašą, kad gautų narystės pažymėjimus. Atėjai ir esi dalyvis. Pasirašei su savo adresu už okupacinės kariuomenės išvedimą – štai jums ir 1,5 mln. sąjūdininkų sąrašas. Dalyvauji Sąjūdžio ir permainų rėmimo grupėje, tai renki ir atstovus į suvažiavimą, o jame – į Sąjūdžio Seimą, kuris tuo būdu tampa vienintele renkama tautos atstovybe. Nerenkamas, o Kompartijos paskiriamas pseudoparlamentas, kaip antai vadinamoji LTSR Aukščiausioji Taryba, neišvengiamai matė, iš kur ateina tikroji žmonių valdžia – iš jų pasitikėjimo mandato, ne iš represinės jėgos. Taip ir atėjo žmonių valdžia, nes jokios VRM arba KGB kariuomenės nebuvo galima mesti prieš Baltijos kelio jėgą.
Lietuvos Sąjūdis anksti rado kelius į tarptautinę atgimstančios šalies politiką. Kai Sąjūdis laimėjo istorinius rinkimus, tapo vyraujančia politine jėga ir bent daline valdžia paskelbtoje vėl nepriklausomoje Lietuvoje, pasireiškė ir nauji lietuviški išbandymai. Pirmiausia keistuolių idėja, kad laimėjęs rinkimus ir formuojąs vyriausybes Sąjūdis pasiskelbtų opozicija pats sau. Sąjūdžio parlamentas ir koalicinė Vyriausybė tuomet liktų be organizacinės politinės paramos. Sąjūdis atrodytų kaip atsakomybės pabūgęs pajuokos objektas. Būtų pakakę sovietų blokados ir psichologinio karo, neprireiktų nei Sausio tankų. O į pasipriešinimą tankams vėl tautą telkė ir organizavo ištikimas sau ir šaliai Lietuvos Sąjūdis. Jo darbai buvo ir svarbūs 1991–1992 m. referendumai, ir tarptautinės manifestacijos, Europos kelias bei liepsnojantis Baltijos kelias ir Sausio pilietinė rezistencija.
Taip veikė Sąjūdis jau atkurtoje valstybėje, iš karto po Kovo 11-osios patikslinęs organizacijos pavadinimą ir atsikratęs perestroikos figos lapelio. Kodėl tas lapelis dabar vėl kišamas į priekį? Čia man mįslė, nebent propaguojant kokią socialistinio realizmo vertą mistifikaciją, neva II suvažiavimo metu 1990 m. balandžio 20 d. gimė nauja organizacija, kadangi delegatai vienbalsiai nutarė (tik du balsavo prieš), kad toliau esame ir veikiame vadindamiesi tiesiog Lietuvos Sąjūdžiu, taip, kaip Lietuvos Respublika, be jokių tarybų.
Nepriklausomybė buvo naujas etapas, kuriame Sąjūdis greitai susivokė turįs atsakomybę toliau vesti šalį į europinę demokratiją ir esmines permainas, į orią ir saugesnę vietą laisvųjų tautų šeimoje. Ne laikas perleisti valdžią buvusiems vietininkams. Paaiškėjo, kad reikia daugiau tvarkos ir savo viduje. Tad III suvažiavime įvesta atsakinga narystė. Nepritariantys gali išstoti, o teršiantys vardą šalinami. Jau linkome į visai struktūrizuotą organizaciją. Tik idėja kurti Sąjūdžio partiją vis atrodė per ankstyva. Dar laukė naujos Konstitucijos užduotis, ir čia Sąjūdis taip pat turėjo idėjų bei atsakomybių. Dirbo ir prisidėjo, kad užduotis taptų kūnu.
O parlamentas eižėjo, fragmentavosi, todėl vos laimėjus atnaujintą tarptautinį pripažinimą, nuosekliai jungiantis į tarptautines struktūras, Lietuvai teko žengti į ankstyvuosius rinkimus, laimei, su nauja stabilizuojančia Konstitucija. Sąjūdis, kaip visuomeninė politinė organizacija, ėjo į juos ir savo vardu, ir telkdamas platesnę centro dešinės koaliciją „Už demokratinę Lietuvą“. Pralaimėjus rinkimus oponavusiai politinei kairiajai, o iš tikrųjų grįžtančiai nauju pavadinimu buvusiai Kompartijai, teko apsispręsti dėl dar vienos organizacinės permainos. Lietuvos Sąjūdis inicijavo ne savo virsmą politine partija, o naujos, pažangių konservatorių tipo partijos įsteigimą, pats likdamas aktyvia visuomenine organizacija. Toks jis tebėra ir veikia iki šiol, ką tik surengęs XIV suvažiavimą.
25-erių Sąjūdžio metų balansas, apie ką dažnai klausiama. Demokratinė nepriklausoma valstybė atkurta, iš dalies apsaugota. Visuomenės atvirumas, minčių ir veikimo laisvė. Jomis naudojamės, jeigu norime vertai gyventi. Šalis, atgavusi savo žemę, vandenis ir orą – štai kur esminis dalykas. Moralinis atgimimas. Čia esame paklydę savų šunkelių pliuralizme, egoizme, mažaprasmio vartojimo troškimuose. Su šiomis ydomis nesame vieniši, nes ir aplink mus, net demokratijų šeimoje, gausu panašių reiškinių, tačiau tai – ne pagrindas guostis. Galvokime apie pareigą. Turime būti sau reiklūs ir dažniau prisiminti Sąjūdžio idealizmą. Ačiū. (Plojimai)
PIRMININKAS (V. GEDVILAS). Nuoširdžiai dėkoju gerbiamajam profesoriui Vytautui Landsbergiui.
Mielieji, per visus penkiasdešimt okupacijos metų daugelio mūsų dvasią, ryžtą stiprino malda. Prasidėjus Sąjūdžiui tikintiesiems buvo grąžinamos bažnyčios, atstatomi sovietų susprogdinti ar nugriauti kryžiai, iš sovietinio lagerio grįžo „Lietuvos Katalikų Bažnyčios kronikos“ steigėjas, redaktorius, kunigas Sigitas Tamkevičius, iš tremties Lietuvoje – Vincentas Sladkevičius, 1988 m. gegužės 29 d. Popiežiaus Jono Pauliaus II paskirtas Lietuvos kardinolu, Julijonas Steponavičius, Vilniaus arkivyskupijos apaštališkasis administratorius, 1989 m. vasario 7 d. Popiežiaus Jono Pauliaus II paskirtas arkivyskupu. Lietuvos Bažnyčių hierarchai, dvasininkijos atstovai rėmė Sąjūdžio tikslus – siekti Lietuvos laisvės. Į Sąjūdžio Seimą buvo išrinkta net 10 dvasininkijos atstovų. Kunigas Vaclovas Aliulis buvo išrinktas į Sąjūdžio Seimo tarybą. Ir šiandien tikėjimas guodžia ir stiprina mus.
Maloniai kviečiu tarti žodį Vilniaus arkivyskupą metropolitą Jo Ekscelenciją Gintarą Grušą. (Plojimai)

Vilniaus arkivyskupo metropolito G. Grušo kalba

G. GRUŠAS. Jūsų Ekscelencija Prezidente, Seimo Pirmininke, Ministre Pirmininke, Atkuriamojo Seimo-Aukščiausiosios Tarybos Pirmininke, brangūs sąjūdiečiai, brangūs lietuviai! Jėzus Kristus Naujajame Testamente pateikia sugretinimą: „Į ką panaši Dievo karalystė ir su kuo man ją palyginti? Ji panaši į garstyčios grūdą, kurį ėmė žmogus ir pasėjo savo darže. Jis išaugo į medelį, ir padangių sparnuočiai susisuko lizdus jo šakose“. Panašiai nuaidėjo Sąjūdžio metu daina apie gegutę, kuri klevelyje įsitaisiusi čiulbėjo, o jos širdelėje – visa Lietuva. Kurgi tos skambios dainelės sėkla, jei ne pirmame posme: „Balnokit, broliai, žirgus“ ir „Paduok, sesute, kardą“. Gegutės širdies daina kyla iš Tėvynės meilės sėklos, pasodintos brolio ir sesers širdyse, – tai meilė, teikianti drąsos stoti į kovą. Taip ir Dievo Karalystė prasideda nuo smulkaus grūdelio mūsų širdyje.
Minint Sąjūdžio dvidešimtpenkmetį pirmiausia verta žvelgti, kur buvo pasodintos tos sėklos, kurios davė tokį didžiulį derlių – Lietuvos Nepriklausomybę. Jas pirmiausia turime regėti partizanų, rezistencinių kovų dalyvių sudėtose aukose. Tremtinių ir kalinių, kuriems nenusviro rankos sunkiausiomis sąlygomis, ištvermė taip pat liudija gilų jų jėgų šaltinį. Tūkstančiai žmonių, lenkdami nugaras komunistinei sistemai, namuose, artimoje aplinkoje stengėsi išsaugoti pamaldumą ir atminti kitokį, laisvą, gyvenimą, šventes, tradicijas. Net išeivijoje, kurioje man pačiam teko augti, žmonių neabejingumas Dievui ir Tėvynės laisvei persmelkė mūsų tėvų gyvenimus, taip pat mano bei mano draugų jaunystę. Sąjūdžiui prasidėjus Lietuvos ir išeivijos jaunimas užmezgė glaudesnius bendradarbiavimo ryšius – pirmiausia 1989 m. susitikta Vasario 16-osios gimnazijoje Vokietijoje, o iš ten kartu pervažiuota ir tęsiama kova Lietuvoje. Tas solidarumas siekiant bendro tikslo buvo ne tik Lietuvoje, bet tarp lietuvių visame pasaulyje.
Pasipriešinimas okupacijai, kuris reiškėsi „Lietuvos Katalikų Bažnyčios kronikos“ bei kitų pogrindinių leidinių rengimu, užtikrino žmogaus ir Tėvynės laisvės kovos jungtį. Lietuvoje leidžiama, o už jos ribų verčiama į kitas kalbas informacija apie žmonių ir Bažnyčios padėtį Lietuvoje pasiekė ir apšvietė įvairias tautas. Mažesni ar didesni pasipriešinimo aktai turėjo paralelę už Lietuvos ribų, kur buvo organizuojamos demonstracijos, politiškai veikiama, kad Lietuvos valstybė ir lietuvių tautos likimas nebūtų užmirštas pasaulio galiūnų interesų sūkuryje.
Brolystės ir atsidavimo Tėvynės laisvei sėkla, kuri ištvėrė ilgus penkis okupacijos dešimtmečius, buvo pasėta jaunose širdyse, beveik visur – šeimose. Rezistentai, išėję ginti Tėvynės, buvo išugdyti savo šeimose bei ikikarinės formalios ir neformalios švietimo sistemos, kuri meilę Dievui ir Tėvynei aktyviai skiepijo. Mylėti Dievą ir savo Tėvynę – šis priesakas okupuotoje Lietuvoje dažnai buvo perduodamas slapta, irgi dažniausiai šeimose, kurios skiepijo priešnuodžius nuo sovietinės politinės indoktrinacijos. Išeivių jaunimas perėmė savo tėvų į svetimus kraštus atsivežtą meilę Tėvynei ir pasitikėjimą Dievu, kurie išvedė juos iš sunkumų ir nelaimių.
Sąjūdis davė daug gerų vaisių, bet nesugebėjo išgydyti visų tautai padarytų žaizdų. Komunistinės santvarkos pasekmės, deja, dar lieka mūsų gyvenime, nors daug padaryta per pastaruosius dvidešimt penkerius metus. Visuomenę tebelaiko pavergusios savižudybių, skyrybų, abortų, alkoholizmo epidemijos ir jų padariniai, mus alina neskaidrumo, kyšininkavimo, nesąžiningumo šmėklos. Daugelis piliečių jau balsavo kojomis, išvykdami ieškoti materialios laimės kitur. Tai, palyginti su minėtomis problemomis, ne pats blogiausias dalykas, jeigu čia glūdi ta pati sėkla – Dievo ir Tėvynės meilės, – kuri skatins progai pasitaikius sugrįžti ir toliau kurti mūsų Lietuvą. Mums, kaip dabartiniams piliečiams, ypač jaunimui, tenka iššūkis sutvirtinti valstybės gyvenimo pamatus.
Mes turime dėti pastangas sodinti ištikimybės Dievui ir Tėvynei sėklas piliečių širdyse, idant skleistųsi meilė šiam kraštui ir jo žmonėms; turime diegti solidarumo principą, idant būtų siekiama bendrojo gėrio visiems piliečiams; turime kurti bendruomenes, kurios gerbia kiekvieną žmogų, brangina kiekvieną Lietuvos pilietį ir kiekvieną lietuvį, kad ir kur jis gyventų.
Kurdami demokratinę, atvirą visuomenę turime būti apdairūs ir nepasiduoti iš šalies peršamiems pseudomokymams – tokius dalykus jau matėme kitomis formomis ir jiems atsispyrėme Sąjūdžio laikais. Tada mums sakė: „Netrukdykite M. Gorbačiovo reformoms, jūs pakenksite abipusiai naudingiems dalykams“, – bet Sąjūdis suprato, kad tos reformos neatitinka tiesos ir neveda į laisvę. Panašiai šiandien – raginant priimti bendrus europinius dokumentus ar programas operuojama svarbiomis tolerancijos ir žmogaus teisių sąvokomis, tačiau kai kurių siūlymų tikslas yra ne pagarba asmeniui, o subtilus siekimas primesti žmogaus prigimčiai svetimą ideologiją.
Vis gausiau matome su europiniu „prekės ženklu“ mus pasiekiančių teisės produktų, ardančių pamatą, iš kurio kilo Sąjūdis ir kuris yra mūsų tautos gyvybinė atrama. Bandydami teisiniais Trojos arkliais įsiskverbti į mūsų įstatymų sistemą, jie pirmiausia įvairiais būdais mėgina susilpninti šeimos institutą – Lietuvos branduolį, kurį pati mūsų Konstitucija pristato kaip visuomenės ir tautos pagrindą. Tai daroma piršte peršant konvencijas ir deklaracijas, kurios ištrina skirtumą tarp vyro ir moters, tarp tėvo ir motinos, tyliai diegia genderizmo sąvokas. Antai Vilniaus savivaldybė vaikų priėmimo į darželį anketoje jau nurodo, kad yra „tėvas I“ ir „tėvas II“. Prisidengus vaikų ar moterų teisių gynimu stengiamasi sumenkinti abiejų tėvų skirtingą, bet vienodai svarbų vaidmenį šeimoje ir šeimos autonomiją.
Juvenalinės justicijos, kaip neva visuotinės civilizuotos praktikos, vardu siekiama apriboti tėvo ir motinos teisę auklėti savo vaikus. Žinoma, smurtas prieš vaiką yra neleistinas, tačiau artėjama prie kraštutinumo, kai pakartotinis raginimas susitvarkyti kambarį, paruošti namų darbus imamas laikyti psichologiniu smurtu, dėl kurio tėvai gali būti baudžiami. Jei valstybė imasi tokiu mastu kištis į vaikų auklėjimą, ar neatsitiks taip, kad pagarbos savo kraštui, jo simboliams diegimas, religinis ugdymas pagal šeimos tradicijas ateityje bus priskirtas psichologinio smurto atvejui?
Juk krikščionybė, kurios vertinimų, paimtų iš sovietinių ateizmo vadovėlių, vis pasirodo viešai, šiuo metu yra labiausiai persekiojama religija pasaulyje. Europos Sąjungoje, kuriai priklausydami nuoširdžiai didžiuojamės, gausėja sprendimų, apribojančių žmonių laisvę gyventi ir veikti pagal savo įsitikinimus. Jau tenka aukščiausiojo rango Europos teismuose diskutuoti dėl kryžių kabinimo ir kalėdinių prakartėlių įrengimo viešose vietose. Aiškus polinkis izoliuoti tikinčiuosius ir jų religines praktikas asmeninėje privačioje aplinkoje, o juk kitokiais metodais tą patį darė sovietinė sistema. Ačiū Dievui, šiuo metu Lietuvoje tikėjimo laisvės padėtis yra gera, bet europinės tendencijos verčia saugoti tai, kas anksčiau išsaugojo mūsų tautą.
Prieš 25 metus buvo atliktas nemažas švietimo darbas primenant iškraipytus bei nutylėtus istorinius faktus, Komunistų partijos nusikaltimus prieš žmogiškumą, kultūrai, gamtai ir gyvenamajai aplinkai padarytas žaizdas. Taip ir šiandien grėsmes mūsų tautai būtina šalinti bendromis švietimo pastangomis. Reikia drąsiai ir plačiai aiškinti, kad abortas žalingas ne tik negimusiai gyvybei, bet ir motinos dvasinei, psichologinei ir fizinei sveikatai, kad piktnaudžiavimas alkoholiu, taigi ir jo reklama, yra kenksminga asmeniui ir šeimos bei visuomenės gerovei, kad neugdoma, kartais net pašiepiama meilė Dievui ir Tėvynei mūsų šeimose ir mokyklose paliks kraštą be pasiryžėlių gynėjų ištikus nelaimei. Tai akivaizdūs dalykai.
Sąjūdis prieš 25 metus pašaukė asmenybes stoti ir drąsiai vesti tautą. Tad šis minėjimas teprimena mums, kad Lietuvai ir šiandien ne mažiau reikia tų, kurie, nesiekdami sau naudos, stotų į darbą Tėvynės labui, kurie rūpintųsi, kad įstatymai klotų pagrindą sėkmingai valstybės raidai ateityje ir šiandienos žmonių gerovei. Išmokime pamokas iš mūsų garbingos istorijos, dėkime visas pastangas užtikrinti religijos laisvę, puoselėti šeimą ir jos autonomiją, ugdyti Tėvynės meilę. Ačiū. (Plojimai)
PIRMININKAS. Nuoširdžiai dėkoju Jo Ekscelencijai arkivyskupui Gintarui Grušui.
25 metai žmogaus gyvenime gerokas laiko tarpas, o istorijai – tik akimirksnis. Sąjūdžio fenomenas jau nagrinėjamas ne vieno istoriko. Jaunieji istorikai vis dažniau tai studijuoja, analizuoja.
Maloniai kviečiu tarti žodį mokslų daktarą Aurimą Šukį, kuris, būdamas 14 metų, 1988 m. spalio 7 d. atvykęs iš Tauragės, su jauduliu žvelgė į kylančią trispalvę Gedimino bokšte. Aktyviai dalyvavo 1989 m. atkurtoje Ateitininkų federacijos veikloje, šiuo metu tyrinėja sovietinės Lietuvos istorinius procesus, Sąjūdžio atsiradimą ir, dirbdamas istorijos mokytoju, puoselėja istorinę atmintį, perduoda savo žinias jaunajai kartai. Kviečiu į tribūną gerbiamąjį A. Šukį. (Plojimai)

Mokslų daktaro A. Šukio kalba

A. ŠUKYS. Jūsų Ekscelencija Prezidente, Jūsų Ekscelencija Vilniaus arkivyskupe, gerbiamasis Ministre Pirmininke, gerbiamasis Seimo Pirmininke, gerbiamasis Aukščiausiosios Tarybos Pirmininke, gerbiamieji sąjūdiečiai, mielieji svečiai, mielieji Lietuvos žmonės, laisvos Lietuvos piliečiai!
Vaiko akimis matydamas ir savo protu bei jausmais vertindamas naujos atgimstančios Lietuvos įvykius – pirmą kartą Gedimino bokšte iškeltą Lietuvos trispalvę, Baltijos kelią, ekonominę blokadą, – stebėdamas ir išgyvendamas Sąjūdžio suvažiavimą, kovo 11 d., sausio 13-osios įvykius, supratau, kad Lietuvoje vyksta nepaprasti dalykai ir kad mano tėvų karta, iki šiol tik slaptose svajonėse turėjusi viltį kada nors išvysti savo tėvynę laisvą, pagaliau galės laisvai ne tik svajoti, bet ir tokioje šalyje gyventi. Po šio pakylėto Lietuvos žmonių dvasios laikotarpio vėliau kilo ir kitų klausimų: kaip galėjo Sąjūdis atsirasti, kaip po 50 metų įvairiausių istorinių kataklizmų ir totalitarinės priespaudos Lietuva galėjo išsaugoti laisvą valią ir protą ir pasukti nepriklausomybės keliu?
Atsakymai, kurie galėjo ateiti žvelgiant į netolimą praeitį, buvo, jog tai nulėmė ne tik tarptautinės aplinkybės, susiklosčiusios šaltojo karo pabaigoje, ar sovietinės imperijos ekonominis politinis ir ideologinis merdėjimas, tačiau taip pat labai aiškiai istorikų dėmesys krypo į pačius Lietuvos žmones, kurie šiuo įtemptu istoriniu laikotarpiu neliko tik pasyvūs istorijos objektai, bet tapo jos aktyvūs veikėjai. Panašiai kaip ir 1918 m. vasario 16 d., taip ir Kovo 11-osios nepriklausomybės deklaracija nebuvo tik atsitiktinis įvykis ir negalėjo būti pasiektas per keletą paskutinių metų. Be aktyvaus ginkluoto pasipriešinimo, kuris vyko karo, pokario metais, tai taip pat turėjo būti įvairių visuomenės sluoksnių nuolatinės tam tikrų socialinių branduolių pastangos, jos tęsėsi nuo sovietinės okupacijos pradžios.
Šių dienų jaunieji istorikai, politologai, naudodami socialinių mokslų metodus ir atlikdami kokybinius tyrimus su gyvais XX a. liudininkais, sugeba ganėtinai kruopščiai restauruoti tuos istorinius, socialinius procesus, kurie vyko iki 1987 m., 1988 m. ir kurie nėra plačiau fiksuoti archyviniuose šaltiniuose. Mūsų nuostabai, mes atradome gyvą alternatyvios, tai yra kitokios, ne sovietinės, Lietuvos visuomenės tinklą, kuris labai aiškiai parodo, kad šalia mums jau labai gerai žinomų antisovietinių organizacijų, kaip jau minėtos Lietuvos laisvės lygos, „Lietuvos Katalikų Bažnyčios kronikos“, Tikinčiųjų teisėms ginti komiteto, Helsinkio grupės, visais totalitarinio režimo laikotarpiais egzistavo dar ir įvairios neformalios, pusiau legalios organizacijos, klubai, draugų, giminaičių, kolegų, inteligentų, intelektualų rateliai, forumai, kurie kūrėsi ne iš viršaus diktuojant sovietinei biurokratijai ar saugumo organams, bet atsirado ir veikė žmonių laisva valia. Daugeliu atvejų tai buvo inteligentijos, katalikiškų grupių branduoliai ir jų narių tinklai, kurie ypač suklestėjo vėlyvuoju sovietmečiu ir sugebėjo išsaugoti alternatyvias nesovietines vertybes bei veikimo pobūdį. Tai buvo Vilniaus universiteto filosofai, literatai, lituanistai ir kiti pavieniai intelektualai, kurie aplink save tiek savo darbovietėje, tiek namuose suburdavo bendraminčių būrelius: Vinco Mykolaičio-Putino, Elenos Samaniūtės, Jurgio Lebedžio, Meilės Lukšienės, Irenos Kostkevičiūtės, Eugenijaus Meškausko, Bronislovo Genzelio, Kristinos Rickevičiūtės arba menininkų Marcelijaus ir Gražinos Martinaičių, Vlado ir Marijos Vildžiūnų, Aloyzo Stasiulevičiaus, Juozo Keliuočio namai, taip pat Antano Strazdelio universitetas, vadovaujamas Viktoro Kutorgos, Tėvo Stanislovo ratas Paberžėje, šeštojo dešimtmečio „Balticum“ klubas Maskvoje ir septintajame dešimtmetyje pasirodę žygeiviai romuviečiai, taip pat labiau pogrindyje veikę Eucharistijos bičiuliai, Kauno intelektualai, susibūrę aplink „Katalikų kalendorių-žinyną“, politinių kalinių Povilo Butkevičiaus, Juozo Brazausko namai Kaune, Algirdo Patacko aspirantų klubas bendrabutyje Vilniuje. Taip pat įvairių liberalesnių leidyklų, žurnalų, redakcijų, kaip valstybinė grožinės literatūros leidykla, vėliau tapusi „Vaga“, su Jurgiu Tornau, su Jonu Čekiu, Aldona Liobyte priešakyje, kaip „Minties“ leidykla su Antanu Rybeliu, Romualdu Ozolu, „Kultūros barai“, „Literatūra ir menas“, „Nemuno“ žurnalas, „Filosofo problemos“ ir kitų leidyklų ir žurnalų kolektyvai ir juose susibūrę bendraminčių židiniai ne tik diskutuodavo tomis temomis, kurios sovietinėje sistemoje nebuvo priimtinos, kartais diversiškos, bet tas idėjas realizuodavo konkrečiais darbais.
Taip pasirodė „Lituanistinė biblioteka“, aštuntojo dešimtmečio pradžioje „Filosofijos istorijos chrestomatija“, katalikiškas leidinys „Katalikų kalendorius-žinynas“, prasidėjo kraštotyrinė etnokultūrinė, paminklosauginė veikla. Vilniaus universiteto atšilimo laikotarpiu Lietuvių literatūros katedros studentai galėjo gauti daug daugiau iš savo dėstytojų. Kaip prisimena Vanda Zaborskaitė „Mes stebėjome, kad studentai keitėsi – ateina tokie aktyvūs komjaunuoliai, o paskui staiga atšąla nuo tos visuomeninės veiklos, pasineria į specialybės dalykus. Mums atrodė, kad tai yra mūsų misija – per paskaitas daug ko nesakai, bet kažkaip tuomet paskui tai išnyko, pirmą dešimtmetį, kiek aš dirbau universitete, iki 1961 m., su studentais buvo be žodžių, gilus vienas kito supratimas. Jie suprasdavo iš to, ko nepasakai. Buvo dalykų, apie kuriuos nekalbi. Greta mokslinės informacijos visada nešiesi šį tą užšifruotą metaforomis, intonacijomis – nori kalbėti, nori atrasti atgarsį.“
Tokį nesovietinį, nacionaliniais motyvais pagrįstą bendravimą patvirtina šios dėstytojos seminarų lankytojas Leonas Gudaitis (citatos pradžia): „Vyresniosios dėstytojos V. Zaborskaitės seminaras buvo neabejotinai aukščiausio teorinio lygmens ir laisviausios kūrybinės minties mokykla šeštajame dešimtmetyje. Mes gyvenome jos sukurtame lyg ir nuo nieko nepriklausomame pasaulyje, išlaikiusiame nepriklausomos Lietuvos ir karo metų literatūrologines tradicijas.“
Apie tokias patirtis ir tokios pačios kūrybinės ir nepriklausomos minties lygį kalba ir kiti šio universiteto studentai, pirmiausia filosofijos studentai, kurie lankydavo Filosofijos, Filosofijos istorijos katedros dėstytojų paskaitas. Tai liudija jų leisti žurnalai, serijiniai darbai, organizuoti seminarai, vasaros stovyklos. Šie pasiekimai buvo įmanomi ne tik konkrečių žmonių talentų, individualaus apsisprendimo, bet pirmiausia jų stiprių tarpusavio ryšių pagrindu. Šie, kaip sociologai įvardija, pirminių grupių branduoliai ir tarp jų atsiradę stiprūs pasitikėjimo saitai bei aplink šiuos branduolius susibūrę tolesni ryšiai, bendro veikimo, lygybės, savanoriškumo principai leido veikti sudėtingoje sovietinio režimo aplinkoje ir pasiekti tokius tikslus, kurie prieštaravo arba buvo visiška alternatyva sovietiniam gyvenimui ir sovietinio žmogaus tipui.
Iš tikrųjų galima pritarti profesoriui V. Landsbergiui, jog tai buvo maži sąjūdėliai, kurie devintojo dešimtmečio pabaigoje subėgo į didįjį Sąjūdį. Dar sykį pabrėžkime, jog viskas prasidėjo nuo paprastų dalykų – nuo pasitikėjimo saitų platinant, leidžiant nelegalią ar pusiau legalią literatūrą, laisvai diskutuojant, vykdant autentiškus mokslinius, kultūrinius, meninius tyrimus ir darbus ar tiesiog gyvenant pagal disidentų išsakytą, Aleksandro Solženicyno išskirtą principą – nemeluosiu, negyvensiu netiesoje. Praėjus 25-eriems ir daugiau metų būtina nuolat atsigręžti į šias vertybes ir šiandieninėje demokratinėje Lietuvoje.
Tad gyvenkime pasitikėjimo, laisvos valios, sąžinės, atviros minties Lietuvoje ir taip gyventi tepadeda mums mūsų visų širdžių Viešpats ir laisvės šaltinis – Jėzus Kristus.
Dėkoju už dėmesį. (Plojimai)
PIRMININKAS. Dėkoju A. Šukiui.
Gera girdėti, kad saugant istorinę atmintį organizuojamos ekspedicijos į Lietuvos miestus ir miestelius, užrašomi gyvųjų liudininkų prisiminimai. Maloniai kviečiu tarti žodį dar vieną jaunąjį istoriką, Lietuvos istorijos instituto darbuotoją-tyrėją, Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto lektorių mokslų daktarą Justiną Dementavičių.

Lietuvos istorijos instituto darbuotojo-tyrėjo, Vilniaus universiteto Tarptautinių santykių ir politikos mokslų instituto lektoriaus mokslų daktaro J. Dementavičiaus kalba

J. DEMENTAVIČIUS. Gerbiamieji minėjimo dalyviai, kalbėti istoriku apsimetančiam politologui, ir dar tokiam, kuris Sąjūdžio metu geriausiu atveju galėjo steigti iniciatyvinę grupę vaikų darželyje, be galo sunku. Sunku, nes įgarsinu kartą, į kurią veikiau žiūrima tik kaip į laisvės vaikus, bet ne į laisvę atkūrusius. Kiek tokie gali atsiminti ir suprasti? Ir iš tiesų, mano asmeninė Sąjūdžio atmintis yra ne tiek kovos atmintis, visuomenės kaitos atmintis, kiek vaikiško džiaugsmo ir kartais vaikiškos baimės atmintis. Sąsiuvinių, ant kurių vietoj Lenino galvos atsirado Kudirkos ar Maironio veidai, atmintis. Geriausiu atveju pirmųjų važiavimo su tėvais į kažkur atmintis. Tik vėliau tau primenama, kad tai buvo Baltijos kelias, tai buvo bandymas apkabinti Baltiją, bet vis tiek labiau atsimenama tądien netyčia padaryta avarija, po kurios, o mažas stebukle, niekas nepyko ir neliūdėjo.
Galbūt iš šio bandymo suprasti, kas vyko tada, atsirado poreikis kurti dirbtines žinojimo ir atminties vietas, pasitelkti politologinius ar istorinius metodus, kalbėjimo būdus. Bet tai ir vėl be galo sunku. Sunku, nes dabar nuo Sąjūdžio pajautos tampi atskirtas ne laiko, bet supratimo. Sąjūdis žinomas skirtingai ir šis žinojimas dažniausiai išreiškiamas toli gražu ne moksliniu žodynu. Turiu pripažinti, kad bandydamas sužinoti ir suprasti neretai pasijusdavau nepilnavertis. Turbūt daug ko nenustebinsiu, kad žinantieji ir dalyvavę nuolat nuoširdžiai pasako: tai buvo stebuklas. Sakoma, kad ore kažkas tvyrojo ir viskas galiausiai išsiveržė nevaldomu laisvės troškimu. Dalyvavę visame Sąjūdžio raidos procese, iniciatyvinės grupės nariai aiškiai mato svarbą asmeninių pastangų, dėl kurių įvyko stebuklas. Kiekvienas turėjo daryti savo mažą sprendimą, kuris tapo didelių pokyčių dalimi: išdrįsti nueiti į steigiamąjį susirinkimą, dalyvauti mitinge, dainuoti laisvės dainas, rašyti režimą kritikuojančius straipsnius. Bet net ir tuomet, 1988 m. birželį, toli gražu ne visi tikėjo, kad nepriklausomybę galima pasiekti. Argi tai ne stebuklas, kad nepriklausomybė vis dėlto buvo atkurta, ir dar taip greitai? – klausia jie.
Bet mokslininkas įtarus. Jis netiki stebuklais ir visagaliu žmogumi. Jis ieško, kokie krantai apibrėžė tą laisvės upę; kas lėmė, kad ji gali laisvai tekėti; kaip ji keitė Lietuvos politinio ir visuomeninio gyvenimo peizažą; kas sugebėjo joje plaukti ir kas skendo. Prisipažinsiu, kiekvieną kartą žiūrėdamas į Sąjūdį siekiu neįmanomo – atkartoti ir patirti viską taip, kaip buvo patirta tuomet. Ir kiekvieną kartą suvokiu, kad kontempliuojantis, apmąstantis žmogus niekada nesukurs tiek, kiek veikiantis ar net tiesiog išgyvenantis žmogus. Ir šis prakeiksmas nuolat persekioja kalbančius su sąjūdiečiais: jūs, mokslininkai, vargiai tai suprasite – sako jie. Ir iš tiesų humanitaras ar socialas yra tas, kuris tik nuolat stengiasi suprasti. Dažniausiai ne pilnai. Dažniausiai tik iš faktų atplaišų sudėdamas ne visai gražią mozaiką. Bet visada tikėdamas, kad tai, kas buvo, verta išsaugoti. Tik apmąstantis gali paaiškinti, kiek daug padarė veikiantis. Būtent dėl to socialiniams ir humanitariniams mokslams gyvybiškai reikia pasaulį keičiančių herojų: tik taip jie gali išvysti tikrai herojiškus veiksmus ir sukurti herojiškus pasakojimus.
Viena Sąjūdžio herojiškos mozaikos dalelė, vienas pasakojimas, kurį išvydau ir kurį noriu papasakoti, yra inspiruotas amžinąjį atilsį M. Martinaičio. Jis pasakė, kad Sąjūdis pripratino žmones prie naujų žodžių ir grąžino seniesiems tikrąsias jų reikšmes. Tai buvo tokie žodžiai kaip „Lietuva“, „Laisvė“, „Suverenumas“, „Valstybė“, „Demokratija“, „Sąžinė“, „Atsakomybė“, „Drąsa“. Dar daugelis kitų. Bet greta jų išryškėjo visa jų grupė, kuri parodė, kad čia, Lietuvoje, kažkas stipriai pasikeitė. Čia, Lietuvoje, žmonės pradėjo mąstyti kitaip, save ir kitus suvokti kitaip, siekti kitko. Tai yra paprasčiausi kreipiniai.
Nesunku pamatyti, kad iki tol gyventa sovietinių draugų pasaulyje. Nuobodybės ir netikrumo pasaulyje: šūksnis „draugai“ skambėdavo skaitant formalias ataskaitas, lyg bandant išbudinti posėdyje miegančius kolegas ir kartu migdant bet kokį veiklų budrumą – „na ir kas, kad meluojama; na ir kas, kad gyvenam blogai, tarp draugų juk galima susitarti“ – lipšniai klausia sovietinis tovariščius. Tokia draugystė toli gražu ne intymus, asmeninis santykis. Perkelta į viešą politinį kalbėjimą draugo sąvoka nesukuria daugiau artimumo ir draugiškumo. Ja kreipiamasi į beveidę masę, kurioje niekas iš tiesų negali pasakyti „aš esu kitoks“.
1988 m. į šią pseudointymumo erdvę įsiveržia nauji žodžiai, kurie išreiškia iš esmės naują lietuviško politinio subjekto supratimą, akcentuoja naujas problemas ir byloja apie naują savivoką.
Tuomet vėl atsiranda kreipinys „piliečiai“. Būtent taip pradedamas bene garsiausias Sąjūdžio mitingas 1988 m. rugpjūčio 23 d. Vingio parke. Piliečiai – rodos, gana neutralus terminas, potencialiai apimantis visus Sovietų Sąjungos gyventojus. Bet vartojant šią teisinę sąvoką, atliepiančią dar tarpukario legalistų svarstymus, primenamos kiekvieno žmogaus teisės ir kviečiama prisiimti pareigas. Visi buvo padaryti lygūs savo atsakomybe. Kiekvienas sąjungos gyventojas, nepaisant jo tautybės ir įsitikinimų, galėjo prisidėti prie istorinės tiesos atkūrimo ir demokratinės politinės tvarkos kūrimo. Tik vėliau aštriai ir aiškiai iškilo klausimas – ar plačiosios Sovietų Sąjungos piliečiams rūpi Lietuvos gyventojų istorinė patirtis ir viltys; ar administraciškai kitokia Lietuvos Respublika neturėtų turėti savo piliečių?
Tuomet iškyla kreipinys „tautiečiai“. Kur kas siauresnis ir konkretesnis terminas, kalbantis apie lietuvius kaip etninę tautą, turinčią savo kalbą, tradicijas ir istorinę patirtį. Būtent tautinis švietimas ir kultūra tapo reformos klausimais, kurie leido judinti sovietinės tvarkos pamatus, tiesiogiai nesigviešiant į faktinį partijų suverenumą. „Anties“ išdainuotas kvietimas būti „nacionalistais“ dabar skambėtų provokuojančiai, tačiau tuomet net labiausiai prosovietinių Sąjūdžio dalyvių buvo suprantamas kaip tikrojo tarptautiškumo pamatas – norint, kad būtų tautų bendradarbiavimas, tautas reikia pripažinti ir jas puoselėti. Tik atsiradus Lietuvos nepriklausomybės vizijai, kurios pamatu turėjo tapti tauta, atsirado išlyga, kad visos tautos, kaip sakė S. Geda, „lietuviai ir kitos išdidžios tautos“, valstybėje tampa pilietinėmis.
Ir tai dar ne viskas. Tuomet grįžta broliai ir seserys – Bažnyčia tampa laisva skleisti savo meilės teologiją. Tuomet politiškai turi galimybių veikti vietinės miestų, miestelių ir kaimų bendruomenės kurdamos savo politines praktikas ir unikalią istorinę atmintį. Bet yra dar vienas kreipinys, kuris reikšmingiausias šiandien ir dabar. Žodis, pirmą kartą ištartas tada, užmirštas ir vėl gaivinamas šiandien. Tai žodis, kuris apima kitokio gyvenimo viltį ir atsakomybę prieš kuriamą gyvenimą. Šis kreipinys – „sąjūdiečiai“. Šis žodis padeda ištarti viską, ką iš tiesų norėjau pasakyti per man skirtą laiką: „Ačiū jums, sąjūdiečiai.“ (Plojimai)
PIRMININKAS. Dėkoju J. Demantavičiui. Tikime, kad jaunieji mūsų istorikai ateinančioms kartoms paliks ne vieną mokslo darbą apie Sąjūdžio reikšmę kelyje į Lietuvos nepriklausomybę. Šiandien šioje salėje iš Lietuvos miestų ir miestelių susirinko daug sąjūdiečių, kurių dėka Lietuva keitėsi dvasiškai ir politiškai. Kiek reikėjo ryžto, drąsos, pasiaukojimo skleidžiant Sąjūdžio idėjas, organizuojant Sąjūdžio mitingus, keliant trispalves, atskleidžiant sovietų represinių struktūrų nusikaltimus, kovojant už švarią aplinką, prikeliant istorinę atmintį iš užmaršties, atlaikant to meto vietinės valdžios spaudimą.
Maloniai kviečiu tarti žodį buvusią Rokiškio rajono Sąjūdžio iniciatyvinės grupės tarybos narę, žurnalistę Raimondą Stankevičiūtę-Vilimienę, kuri ir dabar, būdama Rokiškio rajono vietos veiklos grupės pirmininkė, ne tik tiki Sąjūdžio skleistomis idėjomis, bet ir prisideda prie jų puoselėjimo miesteliuose ir kaimuose. Prašom. (Plojimai)

Buvusios Rokiškio rajono Sąjūdžio iniciatyvinės grupės tarybos narės, žurnalistės R. Stankevičiūtės-Vilimienės kalba

R. STANKEVIČIŪTĖ-VILIMIENĖ. Gerbiamieji iškilmingo minėjimo dalyviai ir svečiai, mielieji Sąjūdžio žmonės! Buvau Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio jaunimo atstove. Tuomet man buvo 21-eri, lygiai tiek, kiek dabar sukako mano dukrai. Ir todėl kuo nuoširdžiausiai tariu ačiū Jums visiems už Sąjūdį, už Lietuvą, už tai, kad šiandien visi turime nevaržomą nuo Dievo galimybę rinktis, kaip gyventi, kokias vertybes išpažinti, kuo džiaugtis ir dėl ko krimstis. Sąjūdžio iškovotą gėrį aš suprantu ne kaip patiektą gėrį, bet galimybių gėrį, todėl niekada nei mano šeimai, nei man neteko nusivilti Sąjūdžio iškovojimais. Gal klausantiesiems tai banaloka, bet mes, provincijos žmonės, esame šiek tiek arčiau gamtos, arčiau jos globos ir stichijų, todėl labiau gludinti, sentimentalesni idealistai.
Noriu su Jumis pasidalinti keletu minčių apie Lietuvos kaimo situaciją nevyriausybininko akimis.
Sąjūdžio lopšys neabejotinai yra Vilnius – buvęs, esamas ir būsimas mokslinio, kūrybinio, intelektinio užtaiso centras. Bet Sąjūdžio pergalė – tai visos Lietuvos, kiekvieno krutėjusio Lietuvos miestelio, kaimelio pasiekimas. 1988 m. rudenį, po pirmųjų per Lietuvą nuvilnijusių Sąjūdžio mitingų, labai sparčiai grupės buvo kuriamos ne tik rajonų centruose, bet ir kaimuose, mažuose miesteliuose. Ten, kur Atgimimo žmonės buvo tiesioginiame taikinyje kolūkių pirmininkų, ideologinių jų pavaduotojų ir uolios tuometės teisėsaugos. Žinoma, vietiniai Atgimimo šaukliai sovietinei nomenklatūrai nebuvo patogūs, žinoma, sulaukdavo kur kas daugiau nerafinuoto, brutalaus spaudimo, bet šie kaimų ir miestelių žmonės buvo labai tvirti ir labai drąsūs, manau, tik todėl Sąjūdis laimėjo. Pirmiausia 1989 m. laimėjome rinkimus, kai buvo renkami TSRS liaudies deputatai, po metų – į Aukščiausiąją Tarybą. Prisimenu, mums, Rokiškio sąjūdžio tarybai, visose rinkimų apylinkėse pavyko suformuoti drąsių vietinių kaimų ir miestelių agitatorių ir stebėtojų komandas, todėl abu kartus šventėme pergalę. 1991 m. sausio 12-ąją Sąjūdžio pakviesti budėti į Vilnių vėl iš visų rajono kampelių – miestelių ir kaimelių – rinkomės į lemtingą kelionę. Beveik 2 tūkst. Rokiškio krašto žmonių pritrūkome iš anksto užsakytų autobusų, teko rūpintis papildomais. Su mumis buvo ir Alvydas Matulka, Bajorų kaimo 35-erių vyras, kuris po lemtingos Sausio 13-osios nakties namo sugrįžo tik amžinajam poilsiui. Kaimas ant švento aukuro aukojo savo sūnų. Kaip kadaise, XX amžiaus penktajame dešimtmetyje, kaimas per savo žmonių aukas rašė tragiškus Lietuvos pasipriešinimo okupantams puslapius. Bet tai užgrūdino beveik kiekvienos šeimos dvasią ir mes sovietmečiu nenutautėjome.
Padarysiu trumpą ekskursą apie nedidelį Rokiškio rajono pasienio miestelį Panemunį. Šiemet, kai Lietuva mini Sąjūdžio užgimimą, nedidelis, bet stiprių istorinių sukrėtimų Panemunis minės „Angelo“, vieno įspūdingiausių paminklų, skirtų tautos pasipriešinimui okupantams Lietuvoje, atidengimo dešimtmetį. Didingas angelas aštuonių metrų pločio sparnais gobia 1944–1954 m. žuvusiųjų ir čia durpyne užkastų Lietuvos partizanų ramų poilsį, byloja apie 1944 m. gruodžio 12 d. didingas akimirkas, kai trys jungtiniai partizanų būriai – 300 vyrų atvirai, dainuodami įžygiavo į Panemunio miestelį, prasidėjo kautynės ir okupantai trumpam spruko. Trylika metų kurtas paminklas dėl nuolatinio pinigų stygiaus nuolat balansavo ant ribos – būti jam ar ne. Bet buvo Panemunyje tuomet Atgimimo žmogus, buvęs politinis kalinys, Vorkutos tremtinys, šaulys Alfonsas Varanauskas. Sąjūdžio žmogus, atkalus, degantis idėja. 2003 m. rugpjūčio 16 d. paminklas įkurtas ten, kur ir turėjo atsirasti. Paminklo atidengimo iškilmėse vyskupas Jonas Kauneckas Panemunį pavadino kovojančios Lietuvos simboliu – šiame krašte žuvo 200 partizanų, buvo ištremti 659 žmonės, 188 tapo politiniais kaliniais. Nuo sovietinės okupacijos nukentėjo kas trečias Panemunio krašto gyventojas. Palyginti dabar Panemunyje nebeliko ir 250 gyventojų.
Apie Panemunį dar būtinai reikėtų pasakyti, kad iš šio krašto yra kilęs tarpukario Lietuvos premjeras Vladas Mironas, čia stūkso piliakalnis, trykšta versmė, pro miestelį vingį daro Nemunėlio upė, nyksta įspūdingas dvaras. Čia stiprūs ūkininkai žemdirbiai, nes derlingos žemės. Bet įkvepianti istorija ir dosni gamta nebegelbsti – Panemunis sparčiai traukiasi. Kaip ir daugelis pasienio kaimų ir miestelių, kur neliko darželių, mokyklų, gydytojų kabinetų, dabar ir ugniagesių, policijos pareigūnai atvažiuojantys, vienintelis kultūros darbuotojas dirba ne visu etatu, reti autobusai, prastėja keliai, iš čiaupų bėga nekokybiškas vanduo, rudenimis ir pavasariais gyvenvietės tvinsta, o, esant biudžetiniams nepritekliams, pirmiausia kaimuose gesinamas gatvių apšvietimas.
Jaunimo departamento užsakomų jaunimo tyrimų duomenys išsklaido kai kuriuos mitus: pavyzdžiui, kad jaunimui nepatrauklūs kaimai ir maži miesteliai. Patrauklūs, bet iš jų išvyksta, nes blogos sąlygos auginti vaikus (tokią priežastį kaip pagrindinę nurodė 30 % apklausos respondentų). Beje, didžiausia jaunimo pasitikėjimo verta institucija yra šeima (tai anketose nurodo per 96,8 % respondentų). Taigi, ne dėl polėkio ir naujų patirčių svaigulio daugelis jaunų žmonių traukiasi iš kaimiškų gimtinių, bet dėl gerokai suprastėjusių gyvenimo sąlygų. Uoliai vykdytos reformos išdalinant moksleivius ir pacientus krepšeliais, svarbiausiu vardikliu proteguojant taupymą ir atsiperkamumą, davė karčių vaisių – blunka įprastas Lietuvos peizažas su jaukiais sodžiais. Svarbiausia, kad tas procesas labai keičia ir patį žmogų – trinasi jo vidinės nuostatos, lemiančios tvirtai į žemę įaugusio, su medžiu susigiminiavusio, su protėvių atmintimi susisaisčiusio žmogaus būdą, kuris saugojo Lietuvą per visus kataklizmus. Ir liks tik ypatos, taip, kaip į žmogų buvo pasižiūrėta (tikiu, ne iš piktos valios, o tiesiog dėl sveikos nuovokos praradimo) 2011 metais, kai užsimota iš bendro registro išbraukti be gyventojų likusių vietovių pavadinimus, kaimus – nemokšišku tarimu – ištuštėjusius. 300 kaimų gyventojų gimimo liudijimuose įrašyta gimimo vieta tampa niekiniu įrašu – kur jie gimė, kur jie augo, su kuo giminiavosi, kas buvo jų kaimynai, jei tokio kaimo žemėlapyje nebėra? Tuomet filosofas Krescencijus Stoškus sakė: „Jei būtų kultūrinis interesas, stengtųsi tuos vardus išsaugoti bet kokiu būdu, o ne užsiimti naikinimo aktu… Vyksta to paties proceso antrasis etapas: pirmasis buvo bėgimas į stambesnius centrus, tai prasidėjo nuo trėmimų, ištuštėjusių dvarų, ten sukurti kolūkiai. Dabar nėra jokio veiksmo, kuris šį procesą bent pristabdytų. O jei reemigracijos, tautos nykimo, savinaikos problema nesprendžiama, visi likę mūsų darbai tampa juokingi. Nes nelieka rytojaus, dėl kurio žmonės ir gyvena.“
Lietuvoje, visose kaimiškose teritorijose, veikia vietos veiklos grupės. Apgynėme savo kaimiškų vietovių plėtros strategijas, kurių kertinė ašis yra gyventojų, vietos žmonių iniciatyva. Mokomės patys ir mokome kitus kaimiškų vietovių žmones patikimai, pagal galimybes teisingai susikalbėti su kaimynu ir drauge naudingai panaudoti viešąsias lėšas bendram labui. Dirbame suprasdami, kad po įvairių ekonominio naudingumo besivaikančių reformų negrįžtamai susitraukę kaimai ir miesteliai atgautų bent mažą viltį išlikti, kad čia norėtų kurtis jaunos šeimos ir kartu užtikrintų čia likusių senolių saugesnę ir daugiau vilčių teikiančią būtį.
Noriu paprašyti, kad neleistume mūsų mikropasaulių derinti tik pagal rinkos dėsnius. Žmonių meilė valstybei, pagarba vieni kitiems, visų socialinių grupių savitarpio pagalba, supratimas šiandien gal ir brangu, ekonomiškai neefektyvu, bet kaupia didelius dividendus perspektyvai – žmogaus sąmonėje gula ištikimybės, pasitikėjimo, pasiaukojimo klodais, kurie perkeliami į vaikus ir anūkus. Taigi, į svarbiausia – Lietuvos ateitį.
Ačiū už atidumą, šviesios šventės! (Plojimai)
PIRMININKAS. Nuoširdžiai dėkoju R. Stankevičiūtei-Vilimienei ir visiems sąjūdiečiams iš visos Lietuvos už jų tvirtybę ir Sąjūdžio dvasios, idėjų puoselėjimą, nebaigtų Sąjūdžio darbų įgyvendinimą.
Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio iniciatyvinę 35 narių grupę, nors ir skirtingo amžiaus, įvairių profesijų, meno ir tiksliųjų mokslų atstovus, sujungė bendri tikslai: atgaivinti tautos nacionalinę savimonę, ugdyti pilietiškai sąmoningą ir aktyvų savo laisvo krašto šeimininką ir savo šalies patriotą, o svarbiausia – įgyvendinti per visą sovietų okupacijos laiką išsaugotą daugelio žmonių troškimą ir viltį atkurti Lietuvos Nepriklausomybę.
Maloniai kviečiu tarti žodį Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio iniciatyvinės grupės narį Romą Pakalnį, nenuilstamą Sąjūdžio idėjų ir nepasiektų uždavinių tęsėją, Lietuvos nacionalinės UNESCO komisijos pirmininką, Valstybinės saugomų teritorijų tarnybos darbuotoją. (Plojimai)

Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio iniciatyvinės grupės nario, Lietuvos nacionalinės UNESCO komisijos pirmininko, Valstybinės saugomų teritorijų tarnybos darbuotojo R. Pakalnio kalba

R. PAKALNIS. Gerbiamieji Sąjūdžio kūrėjai ir dalyviai, Jūsų Ekscelencija Respublikos Prezidente, visi garbūs aukštos valdžios ir paprasti žmonės ir šio minėjimo svečiai!
Man atrodo, tam tikra prasme tęsiu prieš tai kalbėjusios prelegentės mintis, sakydamas, jog neabejoju, kad daugelį mūsų valstybės ir visuomenės gyvenimo nesėkmių galima paaiškinti atsakomybės stoka, apimančia dažno piliečio nesuvokimą atsakomybės už savo veiksmus, nesuvokimą atsakomybės savo šeimai, bendruomenei, valstybei, bendruomenės nesupratimą, kad jos rinkta vietos ir visokio kitokio aukštumo valdžia privalo tarnauti rinkėjų interesams. Emigruojame, nes nesitikime, kad valstybėje yra pakankamai atsakingų piliečių, galinčių padėti mums pasiekti radikalių, gyvenimą iš esmės keičiančių, permainų. Mes geriau kursime kitų tautų gerovę, negu darysime tvarką savo namuose, geriau auginsime lietuvių kilmės anglus ar ispanus, negu kursime ir ugdysime Lietuvos valstybę. Nebeieškome darbo, nes be didesnio rūpesčio būdami bedarbiais galime tikėtis gauti dalį savo kaimynų sąžiningu darbu uždirbtos duonos riekės. O jeigu dar pasiskaitai Europos Sąjungos dokumentus, kad ekonomiškai naudinga gauti išmokas už tai, kad atsisakai ekonominę naudą teikiančios veiklos ir sutinki gauti kitų Europos tautų išmaldą už tinginystę, tada tu tikrai turi suprasti, kad esi atsakingas už visas tas mūsų aplinkoje tobulai vykstančias nesąmones, galų gale degradavusį žmogų paverčiančias šiukšlių konteinerių vergu. Tai supratus, vieną dieną reikia sau ir savo mylimiems artimiesiems pasakyti – esu atsakingas.
Ir būtent todėl, kad esu atsakingas ir kalbu šioje garbingoje istorinėje Atkuriamojo Seimo tribūnoje, savo pasisakymą pradėsiu cituodamas tuos šįmet taip pat minimo 1863 m. sukilimo „Už mūsų ir jūsų laisvę“ vieno svarbiausių vadų, 26 metų teisininko Kosto Kalinausko žodžius, kuriuos jis pasakė Vilniuje, Lukiškių aikštėje. Pasakė tada, kai jau stovėjo kartuvės ir kilpa buvo paruošta mirties nuosprendžiui. Štai tie jo priešmirtiniai žodžiai: „Liaudie, tik tada laimingai gyvensi, kai maskoliai nevaldys!“ Todėl visiškai nesistebiu, kad 1988 m. birželio 3 d. išrinktos Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio iniciatyvinės grupės ir vėliau susibūrusio visuotinio Sąjūdžio pagrindinė ir nuolat auginama idėja buvo Laisvė ir Lietuvos Nepriklausomybė. 1990 m. kovo 11 d. Sąjūdžio išrinktųjų Aukščiausiosios Tarybos narių sprendimas atkurti Lietuvos nepriklausomybę reiškė, kad maskoliai nebevaldys. Ir nebevaldo. Pagrindinis tautos siekis gyventi laisvoje ir demokratinėje valstybėje pasiektas. Būtent todėl šiandien ir turiu teisę paklausti: „Liaudie, ar dabar laimingai gyveni, kai maskoliai nebevaldo?“
Manau, kad atsakymas į tokį klausimą nebūtų labai paprastas ir vienodas. Greičiausiai daugumos atsakymas būtų – taip, bet… O visi žinome, kad po „bet“ dažnai pasakoma tiesa. Vadinasi, dažnas, net labai ar visiškai pozityviai nusiteikęs pilietis, iš esmės sakydamas taip, pasakys: o kur mes suklydome, ką galėjome ir privalėjome padaryti geriau, kokių klaidų ar klaidinimų niekada neturime kartoti.
Taigi atsakęs taip, neabejoju, kad Lietuvos Respublikos Seimo nariai, padarę pasaulio praktikoje negirdėtą absurdą – svarbiausią ir visame pasaulyje pripažintą nekilnojamąjį turtą – žemę – pavertę kilnojamuoju ar persikeliamuoju į prestižiškiausias vietas turtu – turėjo dingti visiems laikams iš įstatymų leidybos institucijos. Bet nedingo. Dar daugiau – ir šiandien jie puikuojasi renkamųjų ar išrinktųjų sąrašuose. Vadinasi, iš tos klaidos nepasimokyta.
O ar norima pasimokyti iš klaidos be apribojimų užsienio piliečiams parduoti žemę, tą prie Baltijos išlikusį žemės lopinėlį, kurį tūkstančius metų krauju laistė ir prakaitu vilgė nuo pat ledynmečio pabaigos čia gyvenę mūsų protėviai? Sakoma, laisvas kapitalo ir darbo jėgos judėjimas, niekas žemės iš čia neišsiveš. Esu matęs, kaip pagyvenusios portugalų moterys tradiciniais juodais apdarais paprastais kauptukais ravi Europos turtuoliams priklausančias didžiules vynuogynų plantacijas. Ravi jau laisvam pinigų judėjimui, bet ne sau priklausančią portugalų tėvynės žemę. Atvirai sakau: nenorėčiau, kad mano vaikaičių vaikai būtų nelygios konkurencijos sąlygų priversti tapti visos Europos kumečiais. Beje, man dažnai pasakoma: ko čia sklaidaisi, labai didelė Lietuvos žemių dalis jau parduota ir dabartiniai formalūs savininkai tik iki pardavimo įteisinimo turi teisę sodint savo bulveles savo žemėje. Jeigu taip yra, tai mūsų teisės pareigūnai be reikalo gauna atlyginimus iš valstybės biudžeto. Jie galėtų pragyventi iš tarpininkavimo paslaugų ir iš užmokesčio už tylėjimą.
Ir dar negaliu atsistebėti dabartiniais sumanymais atsisakyti pardavimo užsieniečiams suvaržymų, kai tik Europos Sąjungos išmokos taps vienodos Lietuvoje ir kitose Europos Sąjungos šalyse. Tai reikštų: ateikite iš bet kurios Europos Sąjungos šalies į Lietuvą, nes išmokos Lietuvoje jau tokio pat dydžio kaip ir Prancūzijoje ar Belgijoje. Ir tai taip pat reikštų (labai atsiprašau): parduočiau ir tėvą, jeigu tiktai kas pirktų ir kas nors brangiai sumokėtų. Visiems tiems laisvos prekybos žeme apologetams galima dar pasiūlyti: parduokite savo protėvių kapines, o jei norėsite sužinoti, kaip jos po to atrodys, nuvažiuokite į senąsias lietuvninkų kapines kur nors Klaipėdos, Pagėgių ar Šilutės apylinkėse. Ir štai tada aš jūsų paklausiu: ar jums nebaisu? O gal jūs nieko nesupratote? (Plojimai)
Ką darome mes? Mes stengiamės viešai skelbti savo poziciją (bet tai brangiai kainuoja, kaip žinote) dirbdami su bendraminčiais, pavyzdžiui, sambūrio „Patirtis“ nariais rašome visų lygių valdžioms, dažnai gauname atsakymus, kuriuose yra ir kvalifikuotų atsirašinėjimų, ir pagyrimų už aktyvumą, bet mes labiausiai norėtume matyti pozityvius sprendimus.
Kelios mintys apie švietimą, kuriam pamatus padėjo daktarės Meilės Lukšienės parengta Tautinės mokyklos koncepcija, parengta dar iki Nepriklausomybės atkūrimo. Esu lamingas, kad turėjau galimybę daug dirbti su daktare, todėl dabar džiaugiuosi, kad Jungtinių Tautų švietimo, mokslo ir kultūros organizacija UNESCO 2013 metais mini Meilės Lukšienės gimimo šimtąsias metines. Metų pabaigoje UNESCO būstinėje Paryžiuje bus surengta speciali paroda. Jau įvyko tarptautinė konferencija Lietuvos edukologijos universitete, atidengta atminimo lenta. Bet (o kaip sakiau, po „bet“ dažnai pasakoma teisybė) Meilė Lukšienė labiau džiaugtųsi nuosekliai įgyvendinama Lietuvos švietimo reforma, kurią ji manė esančia asmenybių ir valstybės kūrimo pamatu. Deja, taip nebėra. Ypač po didelę sumaištį sukėlusių buvusios valdžios veiksmų, na, kad ir liberalų, kuriuos labiau derėtų vadinti liberalanarchistais, sugebėjusių parengti tokį Mokslo ir studijų įstatymą, kurio keliasdešimt straipsnių prieštaravo Lietuvos Respublikos Konstitucijai. Beje, tai ne mano nuomonė. (Plojimai) Tai Konstitucinio Teismo išvada. Ir šiuo atveju reikia klausti, kodėl taip atsitinka, kai įstatymų projektus privalomai peržiūri Seimo ir prezidentūros ekspertai. Kas tai? Nekompetencija ar „buldozerio“ principo privalomumas? Keista ar ne, bet pirmieji nepriklausomos Lietuvos Respublikos įstatymai neprieštaravo Konstitucijai.
Liūdna konstatuoti kompetencijos mažėjimą. Dėl to Meilė Lukšienė tikrai liūdėtų. Kaip ir dėl uždaromų kaimo mokyklų, senųjų mokyklų pastatų griovimo ir automobilių stovėjimo aikštelių įrengimo jų vietoje. Liūdėtų ir dėl didžiulės emigracijos, ir dėl to, kad dalis emigravusių šeimų net ir namuose stengiasi kalbėti naujos šalies kalba, siekdama, kad, gink Dieve, vaikams neatsirastų dvikalbystės pagunda arba koks netikėtas akcentas. Ji liūdėtų ir dėl to, kad nedelsiant gaunamų materialiųjų gėrybių godulys iš daugelio žmonių gyvensenos išstūmė dvasines vertybes, kad pastarosios liko tik kažkokiems nevykėliams idealistams. Daugelis net girdėti nenori, kad būtent dvasinės vertybės sudaro tautos išlikimo stuburą. Taip buvo net Sibire, jūs atsimenate, taip buvo ir Atgimimo metais.
Kelios mintys apie tą sritį, kuriai šiandien skiriu savo likusią jėgų dalį. Per Nepriklausomybės metus Lietuvai pavyko sukurti pakankamai efektyviai veikiančią valstybės saugomų teritorijų sistemą, apimančią rezervatus, valstybinius parkus, draustinius. Ši sistema užima 15,7 % Lietuvos teritorijos. Tai pavyko padaryti todėl, kad dar iki Sąjūdžio susikūrimo buvo surinkta reikiama medžiaga. Deja, ir dabar dažnas atvejis, kad po rinkimų vis naujiems pareigūnams tenka aiškinti iš naujo saugomų teritorijų svarbą, reikalingumą ir kitas tiesas. Tačiau mes tam ir esame, kad Lietuvos saugomos teritorijos tinkamai atstovautų mūsų gamtos vertybėms ir formuotųsi teigiamas visuomenės požiūris į jas. Gal saugomos teritorijos ilgainiui taps tuo reiškiniu, kuriuo galėsime didžiuotis – jūs tik pažiūrėkite, kokias gamtos vertybes išsaugojo mūsų tauta.
Pabaigai kelios mintys apie kalbą ir valstybinės kalbos politiką. Reikėtų pagaliau sustoti diskredituoti seniausią indoeuropiečių kalbą, nustoti siaurinti jos vartojimo sritis (pavyzdžiui, mokslo, reklamos) (Plojimai), reikliau vykdyti Valstybinės kalbos įstatymą visoje Lietuvoje, nepasiduoti autonomininkų šantažui keisti abėcėlę. (Plojimai) Valstybės pareigūnai privalo niekam nedalinti pažadų įvesti naujas raides ar sugrįžti kaip kažkada prie kirilicos. (Plojimai) Manau, kad Sąjūdžio žmonės niekam nedavė tokių teisių ir, jeigu reikės, teisinėmis priemonėmis padės valdžiai apsispręsti ginti nacionalinius interesus, įskaitant ir valstybinės kalbos statuso gynimą. (Plojimai)
Esu laimingas, kad šįmet, Lietuvos tarmių metais, galiu uteniškių tarme pacituoti Reginą Katinaitę-Lumpickienę, kuri savo įspūdingoje knygelėje „Paraič nama“ teigia:
jau metų virtinį nuloja šunys
a ritinėjas žvaigždes in panuovalia
ir tu vis tiek da nori obalia
na tas šakas kur pre viršūnes.
Neabejoju, kad absoliuti lietuvių dauguma, kuri svajones ir viltis buvo sudėjusi į Sąjūdžio idėją, ir šiandien vis dar nori obuolio nuo tos šakos, kur prie viršūnės. Linkiu sau ir jums visiems, kad mums pasisektų. Bet jūs žinote, kad pasiseka tiems, kurie turėdami viltį ar svajonę kantriai ir atkakliai dirba.
Aš noriu jums pasakyti, kad šiandien, kai baigsis čia minėjimas, iškilmingas posėdis, mes dirbsime toliau. 13.00 val. bus atidengta atminimo lenta ant Rašytojų sąjungos pastato. 14.00 val. renkamės į Mokslų akademijos salę, kur keletą valandų diskutuosime apie Lietuvos problemas. Ačiū jums už dėmesį. (Plojimai)
PIRMININKAS. Nuoširdžiai dėkoju Romui Pakalniui.
Tikėkime, kad Sąjūdžio idėjos, visus mus sujungusi Sąjūdžio moralinė dvasia ir atsakomybė už savo šalį padės kurti Lietuvos ateitį.
Baigdamas šį iškilmingą minėjimą norėčiau pacituoti keletą sakinių iš Sąjūdžio Steigiamojo Suvažiavimo priimto Sąjūdžio geros valios pareiškimo: „(…) Mes, Lietuvos Persitvarkymo Sąjūdžio dalyviai, suvokdami atsakomybę, kurią uždeda šiuo metu vykstantis visuomenės socialinis politinis atsinaujinimas, dorovinis ir tautinis atgimimas, pasisakome:
Už vienybę – prieš skaldymą.
Už pasitikėjimą – prieš įtarumą.
Už kūrimą – prieš griovimą.
Už gaivinimą – prieš slopinimą.
Visose Lietuvos gyvenimo srityse esame pasiryžę siekti taikos ten, kur rasime nesantaiką, tiesos ten, kur rasime klaidinimą, darnos ten, kur rasime netvarką, šviesos ten, kur rasime tamsą. Mes pritariame persitvarkymo dvasiai ir žingsniams, suteikiantiems vilties mūsų siekiams. Į kiekvieną konkretų žingsnį, įgyvendinantį skelbiamą politiką, visada atsakysime geros valios dvasia, nes mes esame Lietuva ir mūsų ateitis – Lietuva.“
Manau, kad daugelis šio Sąjūdžio geros valios pareiškimo teiginių ne mažiau aktualūs šiandien.
M. STROLYS. (Seimo posėdžių sekretoriato konsultantas). Jos Ekscelencija Lietuvos Respublikos Prezidentė.

Lietuvos Respublikos Prezidentė išeina

PIRMININKAS. Širdingai dėkoju visiems šio iškilmingo minėjimo dalyviams. Skelbiu minėjimą baigtą. 12.00 val. kviečiame pasodinti Sąjūdžio dvidešimtpenkmečio ąžuoliuką ir dalyvauti šventiniuose renginiuose. Su Sąjūdžio diena, mielieji!
