LIETUVOS RESPUBLIKOS SEIMAS
IŠKILMINGO MINĖJIMO, SKIRTO
GEDULO IR VILTIES BEI OKUPACIJOS IR GENOCIDO DIENOMS PAMINĖTI,
STENOGRAMA

2013 m. birželio 14 d.

Pirmininkauja Lietuvos Respublikos Seimo Pirmininkas V. GEDVILAS
ir Seimo narys J. OLEKAS

PIRMININKAS (V. GEDVILAS). Labas rytas, mielieji bičiuliai, malonu visus matyti.
Gerbiamieji, Sovietų Sąjungai okupavus ir aneksavus nepriklausomą Lietuvos valstybę, 1940-ieji ir 1941-jųjų birželis nulėmė Lietuvos likimą, nešdamas tautai netektis, represijas, mirtį ir begalinį skausmą. Šiandien, gyvendami laisvoje Lietuvoje, prisimindami šią skaudžią valstybės ir tautos tragediją bei visus nepraradusius vilties kovotojus už Lietuvos laisvę, pradedame iškilmingą minėjimą, skirtą Gedulo ir vilties bei Okupacijos ir genocido dienoms paminėti.
M. STROLYS (Seimo posėdžių sekretoriato konsultantas). Jos Ekscelencija Lietuvos Respublikos Prezidentė.

Giedamas Lietuvos valstybės himnas

PIRMININKAS. Į iškilmingą minėjimą pakviesti ir atvyko: Lietuvos Respublikos Prezidentė Jos Ekscelencija Dalia Grybauskaitė. (Plojimai) Lietuvos Respublikos Ministras Pirmininkas Algirdas Butkevičius. (Plojimai) Pirmasis atkurtos nepriklausomos Lietuvos valstybės vadovas, Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo Pirmininkas, Europos Parlamento narys Vytautas Landsbergis su ponia. (Plojimai) Prezidentas Jo Ekscelencija Valdas Adamkus. (Plojimai) Taip pat atvyko: Seimo nariai, Vyriausybės nariai, Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo deputatai – Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarai, atkurtos nepriklausomos Lietuvos Respublikos pirmosios Vyriausybės nariai, Europos Parlamento nariai, Konstitucinio Teismo pirmininkas ir teisėjai, Aukščiausiojo Teismo, Apeliacinio teismo, Vyriausiojo administracinio teismo pirmininkai, pasipriešinimo sovietų okupacijai dalyviai, tremtiniai, kovotojai už laisvę ir jų artimieji, Lietuvos bažnyčių hierarchai ir atstovai, tautinių bendrijų atstovai, užsienio valstybių diplomatinių atstovybių Lietuvoje vadovai, Sąjūdžio iniciatyvinės grupės ir Seimo tarybos nariai, Lietuvos Sąjūdžio tarybos nariai, ekspedicijos „Misija Sibiras“ dalyviai, kiti didžiai gerbiami svečiai.
Šiandien susirinkome į šį iškilmingą minėjimą Seimo Konferencijų salėje, nes Kovo 11-osios Akto salė rengiama Lietuvos Respublikos pirmininkavimui Europos Sąjungos Tarybai, tačiau svarbu ne vieta – salė, o mūsų visų čia esančių širdyse atiduodama pagarba okupacijos aukoms.
Toliau iškilmingam minėjimui pirmininkaus Seimo narys, krašto apsaugos ministras Juozas Olekas, gimęs tremtyje, Krasnojarsko krašte, jo tėvai, dar būdami paaugliai, kartu su savo šeimomis 1948 m. pavasarį, vykstant masiniams trėmimams, buvo išvežti prie Manos upės į Mažojo Unguto kaimelį Krasnojarsko srityje. Šiais metais Lietuva minėjo 1948 m. masinių trėmimų 65-metį. Toliau pirmininkaus Seimo narys, krašto apsaugos ministras J. Olekas.
PIRMININKAS (J. OLEKAS, LSDPF). Labai ačiū. Maloniai kviečiu Seimo Pirmininką V. Gedvilą tarti sveikinimo žodį.

Seimo Pirmininko V. Gedvilo sveikinimo kalba

V. GEDVILAS. Pasipriešinimo sovietų okupacijai dalyviai, tremtiniai, kovotojai už laisvę ir jų artimieji, Jūsų Ekscelencijos Respublikos Prezidente Dalia Grybauskaite, Valdai Adamkau, Ekscelencija Ministre Pirmininke Algirdai Butkevičiau, pirmasis Atkurtos Nepriklausomos Lietuvos valstybės vadove, Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo Pirmininke, Europos Parlamento nary Vytautai Landsbergi su ponia, gerbiamieji Seimo nariai, Vyriausybės nariai, Ekscelencijos užsienio valstybių ambasadoriai, didžiai gerbiami šio minėjimo svečiai, birželio 14-oji – diena, kurios lietuvių tauta niekuomet nepamirš. Ji amžiams išliks tiek mūsų, tiek ir tų, kurie bus po mūsų, atmintyje bei širdyse.
Ši diena žymi didžiausią mūsų tautos tragediją. Juodžiausią puslapį. Pačius skaudžiausius išgyvenimus, kuriuos ryškiai prisimename ir šiandien. Žaizda neužgijo – ir neužgis niekada. Ji pulsuoja ir pulsuos. Versdama vėl ir vėl grįžti į 1940 metus, kai bejausmė naikinimo mašina nukreipė savo čiuptuvus į Lietuvą.
Į tolimąjį Sibirą buvo grūdama būriais. Pirmiausia imtasi inteligentijos: tremtin pasiųsti ir Lietuvos Prezidentas Aleksandras Stulginskis, Seimo Pirmininkas Konstantinas Šakenis, Ministras Pirmininkas Pranas Dovydaitis, Nepriklausomos Lietuvos ministrai, rašytojai, kunigai, žurnalistai – visi, kurie dirbo vardan savo valstybės kūrimo, tobulėjimo ir įtvirtinimo.
Mūsų tautos persekiojimas, areštai ir kalinimai prasidėjo dar gerokai iki birželio 14-osios. Tačiau tą 1940-ųjų birželio 14 dieną – tiksliau, gilią naktį – trėmimo mechanizmas ėmė veikti visu pajėgumu. Pirmosios tremties bangos niekas nė nemėgino slėpti. Tądien pasauliui buvo nusiųsta žinia, jog Lietuvos naikinimo akcija – masinė.
Genocido taikiklyje – visi be išimties. Visų visuomenės sluoksnių atstovai. Vyrai, moterys, senyvo amžiaus žmonės, vaikai, net kūdikiai. Visi tie, kuriems okupantai prilipdė „socialiai svetimų elementų“ etiketes ir padalijo į dvi grupes: A – šeimos galvos ir B – likusieji šeimos nariai. Tolimajame Sibire ir kitose gūdžiausiose Rusijos vietose lietuvių laukė atšiauriausios gamtinės sąlygos: šaltis, badas, išsekimas, ligos ir prižiūrėtojai-budeliai. Šie sukrečiantys faktai, liudijimai ir istorijos nemažą dalį mūsų šeimų ir giminių yra palietę asmeniškai. Daug, labai daug lietuvių taip niekada ir negrįžo iš ten, kur juos prievarta nubloškė tautos genocido vykdytojai. Mūsų pareiga – juos prisiminti. Nuolatos. Prisiminti žmones, kurių dėka šiandien esame laisvi. Kurie už tai sumokėjo pačia didžiausią kaina – savo gyvybe. Pagerbkime visų žuvusiųjų atminimą tylos minute.

Tylos minutė

Ačiū.
Šiandien minime ne tik Gedulo, Okupacijos ir genocido, tačiau ir Vilties dieną. Vilties, kuri palaikė žmones, atsidūrusius kalėjimuose. Vilties, kuri ruseno iki pat paskutinio atodūsio net suvokiant, jog grįžti Tėvynėn tikriausiai jau niekada nebus lemta. Vilties, kurios nepajėgė numalšinti net visai šalia juntamas mirties alsavimas, artimiausių žmonių – tėvų, brolių, seserų – netektis. Būtent Viltis tremtiniams padėjo išgyventi net tada, kai, regis, tai buvo neįmanoma. Išgyventi tam, kad sugrįžtų. Tam, kad paliudytų visam pasauliui apie sovietinį genocidą. Tam, kad jis daugiau niekada jokiomis formomis nepasikartotų. Viltis, suvienijusi tuos, kurie buvo ištremti, ir tuos, kurie buvo palikti ar pasiliko, atsilaikė prieš visas ilgametės prievartos, priespaudos ir naikinimo priemones. Šis stiprus ir nenugalimas jausmas lėmė, kad Lietuva nugalėjo ir galiausiai vėl tapo Laisva.
Šiandien Vilčiai norisi suteikti dar vieną prasmę. Viltis turi tapti garantu, užtikrinimu, kad tai, ką iškentėjo mūsų protėviai, neliktų vien tik jų ar jų šeimos narių skausmu, kad apie tai, kas prasidėjo daugiau kaip prieš septynis dešimtmečius, žinotų ne tik gimę ir gyvenę sovietmečiu, bet ir jaunoji mūsų karta, gimusi jau Nepriklausomoje Lietuvoje. Jiems privalome papasakoti viską, jie turi žinoti, kas ir kodėl įvyko. Sužinoti nuogą, nepagražintą tiesą tam, kad suvoktų ir įvertintų tai, ką turime šiandien. Mus, vyresnės kartos žmones, dar ir šiandien išgirdus žodį „Sibiras“ nukrečia šiurpas. Ar krečia jis jaunąją kartą? Galvočiau, kad taip, nes tai, kas išgyventa, perduodama iš kartos į kartą su krauju. Tai įspaudas, kurio niekas nesunaikins, kuris visuomet bus su mumis.
Turime gausybę pavyzdžių, kad jaunoji karta praeičiai, jos puoselėjimui ir išsaugojimui teikia išskirtinę reikšmę. Ekspedicija „Misija Sibiras“ – bene garsiausias, tačiau tikrai ne vienintelis iš jų. Susidomėjimas šia misija, gausus kandidatų skaičius, plati net ir menkiausių detalių sklaida viešojoje erdvėje akivaizdžiai byloja, kad ir gimusiems po 1990-ųjų svarbu atrasti iš gūdžios praeities ateinančią savastį. Padėkime jiems. Skatinkime juos. Kalbėkime su jais. Kartu saugokime tai, kas yra mūsų visų. Kas yra tautos istorija ir savastis. Kas neįkainojama. Ačiū. (Plojimai)
PIRMININKAS. Dėkojame Seimo Pirmininkui. Gerbiamieji, sovietinis okupantas žudė ir trėmė daugiau nei dešimtmetį, sunaikindamas ištisas šeimas. Jis negailėjo nei suaugusiųjų, senelių, nei ką tik gimusių kūdikių. Sovietinių struktūrų žiaurias represijas patyrė įvairių tautybių, socialinių sluoksnių atstovai, tarp jų ir dvasininkijos atstovai. Sušaudytas vyskupas Vincentas Borisevičius, Vladimiro kalėjime mirė arkivyskupas Mečislovas Reinys, tremties dalią teko patirti arkivyskupui Teofiliui Matulioniui, vyskupui Pranciškui Ramanauskui. Iš viso sovietinės okupacijos metais buvo represuota, suimta ir ištremta daugiau kaip 400 Lietuvos dvasininkų. Nepaisydama okupanto žiaurumų, prievartos, bado ir mirties, dvasininkija stiprino tautos dvasią, palaikė jos ryžtą kovojant už Lietuvos laisvę. Nuslopintą ginkluotąjį pasipriešinimą pakeitė neginkluotasis pasipriešinimas, pasireiškęs įvairiomis formomis. Viena iš jų – dvasinis, taikus sukilimas prieš melo ir prievartos imperiją. Viltį žadino gausi pogrindinė spauda, tarp kurios buvo ir „Lietuvos Katalikų Bažnyčios kronika“, Lietuvos laisvės bylą garsinęs, KGB taip ir nesutriuškintas leidinys, drąsinęs tikinčiuosius, ir ne tik juos, ir drausminęs linkusius kolaboruoti, skatinęs kovoti už religijos ir sąžinės laisvę.
Todėl labai maloniai kviečiu tarti žodį „Lietuvos Katalikų Bažnyčios kronikos“ leidėją, politinį kalinį Jo Ekscelenciją arkivyskupą Sigitą Juozą Tamkevičių. (Plojimai)

„Lietuvos Katalikų Bažnyčios kronikos“ leidėjo, politinio kalinio arkivyskupo S. J. Tamkevičiaus kalba

S. J. TAMKEVIČIUS. Jos Ekscelencija Lietuvos Prezidente, gerbiamieji aukšti Lietuvos vadovai, šios konferencijos svečiai ir dalyviai!
Birželio 14 d. ir vėlesnės tremtys ilgam įsirėžė į lietuvių sąmonę ir kasmet pakviečia nušluostyti dulkes nuo naujausios Lietuvos istorijos puslapių. Pradžioje raudonojo Kremliaus sandėris su Hitleriu, o vėliau laimėtas karas parengė kelią Stalinui įsitvirtinti okupuotose šalyse ir iš esmės keisti žmonių gyvenimus. Po spalio revoliucijos Rusijoje pradėta prievartinė komunizmo statyba tapo kraupios socialinės inžinerijos eksperimentu su gyvais žmonėmis, sukūrė Gulagą ir sunaikino milijonus, o kitus pasmerkė vergiškai egzistencijai. Klasių kovos skelbimas – naujos, „laimingos“ visuomenės kūrimas ir naujo žmogaus, tikinčio ne į Dievą, bet į Marksą, Leniną ir Staliną, formavimas buvo sovietinio eksperimento varomoji jėga. Ši nežmoniška ideologija leido badu numarinti 7 mln. ukrainiečių, leido Stalinui sudarinėti nusikalstamus sandėrius su Hitleriu, leido tremti ir naikinti visus, kurie diktatoriui rodėsi potencialūs priešai. Iš šio sovietinio eksperimento mokėsi Hitleris, kuris taip pat buvo pasiryžęs sukurti naują žmogų ir naują visuomenę. Jo eksperimentai taip pat kainavo milijonus žmonių gyvybių. Bet visa tai jau yra istorija.
Ar pasimokėme iš šios istorijos mes? Taip ir ne. Žmonės, kurie rėmėsi krikščioniška pasaulėžiūra ir mokėsi iš istorijos, jau pirmaisiais pokario metais siekė bendradarbiavimo tarp tautų ir kūrė Europos Sąjungą. Žmonės, kurie siekė užkardyti komunizmo ekspansiją, kūrė politines ir karines struktūras. Todėl mūsų tremtiniai ir politiniai kaliniai, perėję gulagus ir Sibirą, patyrę daug nepelnytos kančios, sveikino Lietuvos įsijungimą į NATO ir sugrįžimą į Europos tautų šeimą. Sveikino todėl, kad buvimą transatlantinėje gynybos struktūroje ir Europos Sąjungoje laikė garantu, kuris užtikrintų Lietuvos saugumą ir ateitį.
Tremtinių likimai primena ne tik nežmoniškos sistemos grimasas, bet ir tai, kas padėjo tremtiniams ir kaliniams pačiomis sunkiausiomis sąlygomis išsaugoti savo žmogiškąjį orumą ir nepalūžti. Tai buvo tikėjimas į Dievą ir tvirti šeimos ryšiai. Tikėjimas gelbėjo sunkiausiomis valandomis ir padėjo išsaugoti viltį, o šeima buvo svarbi atrama, nes artimųjų meilė – galingesnė už Sibiro speigus. Jeigu nebūtų turėję tikėjimo, jeigu žmonių nebūtų jungę šeimos ryšiai, dauguma vėliau sugrįžusių į tėvynę būtų likę ten, kur juos buvo atlydėję enkavedistai.
Deja, ne visi pasimoko iš istorijos, todėl eksperimentai su žmonėmis tęsiasi ne tik Šiaurės Korėjoje ar Kinijoje, bet ir Europoje, tik kiek kitokiomis formomis. Marksizmas yra labai gyvas ir garsiausiuose Europos universitetuose, ir politinėje Europos padangėje. Marksistiškai mąstantys žmonės ir šiandien manipuliuoja mums, lietuviams, labai gerai girdėtomis sąvokomis „pažanga“, „naujas žmogus“, „laisva visuomenė“.
Šiuos eksperimentus vis labiau patiriame ir mes, nors jie slepiami po tokiomis nekaltomis sąvokomis kaip „socialinė lytis“, „kova su smurtu ir prievarta“, „kova už lygias teises“ ir panašiai. Kuriamas naujas žmogus, laisvas nuo aiškaus tikėjimo, vengiantis bet kokios atsakomybės, nebranginantis normalios šeimos, pasiryžęs bet ką paaukoti dėl savo asmeninės gerovės.
Šitoks tik savo tiesa ir savo morale besivadovaujantis žmogus gali kaitalioti ne tik savo mąstymą, bet kartais net savo prigimtinę lytį. Abejojantys šiais eksperimentais laikomi atsilikusiais, iš viduramžių atkeliavusiais žmonėmis. Ar irgi esu vienas iš tų abejojančių.
Pasirašomos, atrodo, reikalingos konvencijos, kaip toji neseniai mūsų Vyriausybės pasirašytoji Konvencija dėl smurto prieš moteris. O juk po gražia dokumento skraiste diegiama gender ideologija dėl lyties pasirinkimo, kuri neturi jokio mokslinio pagrindimo, tačiau jai tiesiamas kelias į mūsų švietimą, kultūrą ir netgi į teisinę sistemą.
113 visuomeninių organizacijų, per 100 mokyklų bei vaikų darželių, šimtai pavienių piliečių kreipėsi į mūsų valdžios moteris ir vyrus išsakydami savo susirūpinimą dėl minėtosios konvencijos, kviesdami į diskusiją. Bet tai buvo tyruose nuskambėjęs balsas. Konvencija pasirašyta greitai ir be diskusijų. Kažkas net apsidžiaugė, kad Vyriausybė nepabijojo Lietuvos vyskupų. Tačiau vyskupai ne gąsdino, o tik kvietė neskubėti ir padiskutuoti apie kontroversiškus konvencijos straipsnius.
Lietuvos vyskupams, kaip ir kitiems piliečiams, rūpi, kad Lietuvoje nebūtų taikoma prievarta prieš vaikus, moteris, bet kuriuos žmones, kad visi būtų gerbiami, nes visi yra Dievo vaikai. Todėl Bažnyčia, jos institucijos jau seniai, dar prieš bet kokių konvencijų atsiradimą, rūpinasi moterimis bei šeimomis, patekusiomis į krizines situacijas, rūpinasi prostitucijos ir prekybos žmonėmis aukomis, rūpinasi vaikais, kad jie netaptų aukomis smurtautojų, kad ir kas jie būtų – tėvai, auklėtojai ar kunigai. Bažnyčia nuosekliai puoselėja smurto prevenciją, atsakingai rengdama visus sužadėtinius santuokai.
Tačiau Lietuvos vyskupai mano, kad socialinės inžinerijos eksperimentai su žmogumi, jo moraliniais pamatais, jo prigimtimi yra pavojingi, todėl klausia, kas verčia taip skubėti atverti duris labai abejotinai ideologijai: noras įsiteikti vizituojantiems aukštiems Europos pareigūnams, baimė pirmininkaujant Europos Sąjungos Tarybai pasirodyti, kad Lietuvos visuomenė yra neva atsilikusi, ar tiesiog pionieriškas noras būti pažangiems? Šitai kalbu ne tik kaip vyskupas, bet kaip pilietis ir buvęs sovietinis kalinys bei tremtinys. Iš Sibiro grįžau jau plevėsuojant Lietuvos trispalvei.
Man šiandien neramu, todėl savo nerimu dalinuosi su visais, kurie pajėgia matyti ne tik Europos Sąjungos pinigus, bet ir Lietuvos vaikus, pajėgia ne tik verkšlenti, kad Lietuvoje sunku, bet mąsto ir dirba, kad turėtume šviesesnę ateitį. Viliuosi, kad Lietuvos visuomenė dar pakankamai sveika ir sugebės atskirti grūdus nuo pelų, sugebės įvertinti, kas yra tikroji pažanga, o kas tik jos imitacija ir net karikatūra. Viliuosi, kad tremtiniai bei politiniai kaliniai, jų vaikai ir vaikaičiai brangins ir gins tas vertybes, kurios lietuviams amžiais buvo brangus tautos ir tikėjimo paveldas.
Baigiant leiskite priminti didžiojo tautų apaštalo Pauliaus žodžius: „Tad elkitės kaip Šviesos vaikai, o šviesos vaisiai reiškiasi visokeriopu gerumu, teisumu ir tiesa. Ištirkite, kas patinka Viešpačiui, ir neprisidėkite prie nevaisingų tamsos darbų, o verčiau pasmerkite juos.“ Sakoma: pabusk, kuris miegi, kelkis iš numirusių ir apšvies tave Kristus.
Ačiū už dėmesį. (Plojimai)
PIRMININKAS (V. GEDVILAS). Nuoširdžiai dėkoju Jo Ekscelencijai arkivyskupui Sigitui Tamkevičiui.
Gerbiamieji, 1941-ųjų birželio 14-ajai auštant daugelį šeimų iš miego pažadino durų daužymas šautuvų buožėmis, riksmai ir keiksmai, sunkvežimių burzgesys ir be atsako likęs klausimas – už ką ir kodėl? Sugrūsti į gyvulinius vagonus, vyrai atskirti nuo kitų šeimos narių nekaltieji buvo vežami į nežinią, o dažnai – ir į mirtį.
Mielieji, ne vienas iš mūsų kolegų vaikystę praleido Sibiro platybėse, tremtyje, spaudžiant badui ir šalčiui. Kviečiu kalbėti mūsų kolegą Seimo narį profesorių Arimantą Dumčių, kurį, dar net neturintį pusantrų metukų kūdikį, kartu su motina 1941 m. birželio 14 d. ištrėmė į Altajaus kraštą. Jis savo tėvelio daugiau nebematė – jis žuvo lageryje.

Seimo nario A. Dumčiaus kalba

A. DUMČIUS (TS-LKDF). Mielieji bendro likimo sesės ir broliai, Jos Ekscelencija Prezidente, Eminencija arkivyskupe, Ekscelencija Valdai Adamkau, profesoriau Vytautai Landsbergi, Seimo Pirmininke, premjere, Seimo nariai! 1939–1941 m. mūsų tautai teko patirti žiauriausią ir kruviniausią sovietų terorą ir juodojo birželio trėmimų siaubą. Teko jį patirti ir man, Sibiro vaikui. Panašaus likimo tremtinių Seime yra ir daugiau. Tai kolegos Vida Marija, Povilas Vytenis, Julius, Juozas, Rimantas Jonas, Vincė Vaidevutė, Dalia, Kazimieras, Donatas, Seimo kancleris Jonas ir kiti darbuotojai.
Birželio 14-ąją mūsų šeimą į Kauno geležinkelio stotį palydėjo vietinis aktyvistas ir ginkluotas raudonarmietis. Tėvą, Kauno savivaldybės ugniagesių viršininką (brandmajorą) Stasį Dumčių, šaulių I rinktinės „Pilies“ kuopos vadą, suėmė, atskyrė nuo mūsų šeimos.
Po trijų savaičių kelionės gyvuliniuose vagonuose aš, kūdikėlis, mama ir tetulytė auklė atsidūrėme stepių Altajuje. Kelyje apie šimtas vyresnio amžiaus ir tremtinių kūdikių liko šalia geležinkelio bėgių. Mūsų, moterų su vaikais, kolonija spaudžiant šalčiui gyveno stepės žeminėse ir greitai išseko nuo sunkaus darbo tarybiniame ūkyje, bado ir ligų.
Aš du kartus buvau išgelbėtas nuo mirties vietinių žmonių gerumo. Kai buvau penkerių metukų, šalia savęs drėgnoje žeminėje radau sustingusią auklę. Po karo, 1947 m., stepių Altajuje iškrito gyvuliai, siautė klaikus badas, moterų žodžiais, artinosi paskutinioji. Iš nevilties kelios šeimos pabėgome į Lietuvą. Dalį sugaudė, pasodino į kalėjimą, vaikus atidavė į vaikų namus, o mane su mama, likusius, lydėjo Aukščiausiojo palaima. Motina slapstėsi Kaune žymaus chirurgo Vlado Kuzmos ir pažįstamų šeimose. Su kompozitoriaus Zigmo Aleksandravičiaus pagalba motina įsigijo pasą kita pavarde, legalizavosi, o aš, paauglys, klaidžiojau per gimines Aukštaitijoje.
Vyko partizaninis karas, mačiau išniekintus partizanų kūnus Viešintų, Šimonių, Kupiškio, Pandėlio aikštėse, vežamų į Sibirą žmonių gurguoles. Mačiau susišaudymus, sprogdinimus, žudynes. 1949 m. kovo 25 d. naktį, kai glaudžiausi pas tetą Gervienę Rokiškio raj., Vilkoliuose, atvyko stribai ir šeimą su trimis vaikais išvežė į Buriatiją-Mongoliją už ryšius su partizanais. Aš iššokau per trobos užpakalinį langą ir pabėgau į kaimą, taip išlikau dar kartą. Tuomet ištrėmė motinos artimuosius iš Aukštaitijos, tėvo – iš Suvalkijos, sunaikino mūsų senelio knygnešio, Sūduvos švietėjo Petro Dumčiaus sodybą, mūsų tėviškę Šakių rajone. Konclageryje ir tremtyje mūsų žuvo keturi: tėvas, Sibire mirė senelis, 2 metukų pusbrolis Petriukas, auklė Marytė. Šiaurės Rytų Lietuvoje žuvo partizanai motinos pusbroliai, o vienam pusbroliui kunigui teko patirti Magadano konclagerių siaubą.
Apie tėvą trumpai. Jis su 1500 suimtų vyrų etapu buvo varomas į Archangelsko srities lagerius, pakelyje trečdalis žuvo, į Lietuvą grįžo ne daugiau kaip 5. Stasys Jameikis, tėvo lagerio draugas, vienintelis išliko gyvas, mano tėvas jį pusgyvį ištraukė iš lavonų krūvos. Stasį Jameikį pažinau, slaugiau Antakalnio ligoninėje prieš jo mirtį. Jis viską aprašė knygoje „Traukinys rieda į amžinastį“. Tėvo grupėje kalėjo 24 įžymūs Lietuvos vyrai: susisiekimo ministras Jonas Masiliūnas, sveikatos departamento (ministras) viršininkas Leonardas Maziliauskas, pulkininkas Antanas Dailytė ir kiti. 11, taip pat ir tėvelis, buvo nukankinti tardymo metu, kiti sušaudyti neva už rengiamą sukilimą. „Troikos“ tribunolas neklausė net Kauno inžinieriaus-architekto J. Blocho paaiškinimų, kaip jis, žydas, galįs bėgti pas vokiečius, juk ten jį sušaudys. J. Blochą irgi likvidavo. Neretai nusilpusius prižiūrėtojai pribaigdavę kirvapente į galvą ir palikdavę taigoje.
Aš trumpai istoriškai įvertinsiu sovietinio teroro pasekmes lietuvių tautai 1939–1941 m. Neseniai su delegacijomis lankiausi Altajuje ir Jakutijoje. Barnaulo, Jakutsko konferencijose susitikome su tremtinių palikuonių atstovais iš plataus Sibiro regiono – nuo Šiaurės iki Mongolijos. Čia yra nemažai delegacijos atstovų, dalyvauja.
Į nepatikimų registruotinų žmonių sąrašus tada pateko apie 320 tūkst. buvusių partijų ir organizacijų narių, Lietuvos kaimų ir miestų šviesuomenė – kas 7 žmogus. Suimtieji buvo skirstomi tautiniu pagrindu: lietuviai, lenkai, žydai. Dabar nustatyta, kad teroro aukomis tapo 29,5 tūkst. žmonių, iš jų apie 2 tūkst. žvėriškai kankinant, badu marinant buvo nužudyti Lietuvoje arba šalia jos dar iki trėmimo Panevėžio, visi žinote, Kauno, Pravieniškių, Rainių kalėjimuose, masinėse žudynėse Minske, Červenėje, Bigosove. Prisiminkime nužudytus Lietuvos Respublikos ministrus, aukštuosius karininkus, kunigus, nukankintus Panevėžio chirurgus, nužudytą pasienietį A. Barauską ir daugelį kitų. Visuomenę ypač sukrėtė atviras masinis birželio 14 d. trėmimas. Mokytojas Alfonsas Andriukaitis, Povilo Vytenio tėvas, perėjęs su šeima trėmimų pragarą, savo atsiminimuose „Bausmė be nusikaltimo“ rašė, kad Maskvos radijas skelbė tokią demagogiją: „Lietuvos vargstanti ir badaujanti liaudis prašosi išvežama į Sibirą, nes ten daug geresnis gyvenimas“. Man mama pasakojo, kad 1942 m. rugpjūtį iš Altajaus buvo perkelti beveik 3 tūkst. asmenų į šiaurės mirties stovyklas. Šiandien čia yra nemažai lapteviečių atstovų.
Štai tokios yra 1939–1941 m. trėmimų ir įkalinimų pasekmės: iš 17500 tremtinių mirė kas šeštas, iš 10 tūkst., beveik iš 11 tūkst., politinių kalinių žuvo beveik trečdalis, be žinios dingo beveik 4 tūkst. kalinių. „..bolševikų lageriai ir tremtys niekuo nesiskyrė nuo nacių konclagerių (čia irgi A. Andriukaičio pastaba), tik vokiečių lageriai įsteigti karo metu, o rusų – tuoj po revoliucijos“. Vadinasi, žudymo metodų naciai mokėsi iš sovietų. Altajuje iš karto mirė dvigubai daugiau vaikų ir pagyvenusių – kas šeštas tremtinys, prie Laptevų jūros – kas trečias–penktas, nors buvo atrinkti patys sveikiausi ir stipriausi. Čia, prie Laptevų jūros, mirdavo nuo išsekimo, ligų, sušaldavo ištisomis šeimomis. Nedirbantys ar sergantys buvo pasmerkti bado mirčiai. Tremtinys Steponas Satyga kelyje susirgo, nusilpo, prižiūrėtojai iš baržos paėmė į kajutę, gyvam išrovė auksinius dantis, paskui išmetė ant negyvenamos Stoba Bastak salos, net žemėn neužkasę. Neretai laidodavo skandindami į prakirstas eketes. Iš atvežtų į Titarų salą 454 pasmerktųjų pirmaisiais metais mirė pusė žmonių, o vėliau liko tik trečdalis. O ką kalbėti apie šiauriau esančias Trofimovsko salą, Bykovo iškyšulį ir kitas vietoves, kur išmirė beveik visi. Prižiūrėtojai atvirai kalbėjo: „…juk jūs nurašyti, ko dar norite…“.
Rytoj Rumšiškėse, prie jurtos, kartu su atvykusia iš Jakutijos delegacija, taip pat mūsų tremtinių palikuonių bus tenai, paminėsime tas baisias dienas. Mielieji, 1939–1941 m. teroras buvo atviras ir suplanuotas tautos naikinimas, genocidas, jis tęsėsi pokario metais ir sukėlė dešimtmetį trukusį partizaninį karą. Išlikę gyvieji esame jo liudytojai. Neleiskime, kad būtų užmiršta didžiulė skriauda tautai ir valstybei. Tik žinodami istorinę praeitį, sukursime geresnę ateitį. Ačiū visiems, mielieji. (Plojimai)
PIRMININKAS. Dėkoju kolegai A. Dumčiui.
Daug fizinių ir dvasinių randų ir žaizdų paliko sovietų represijos, tremtys. Seimo sudaryta Pasipriešinimo okupaciniams režimams dalyvių ir nuo okupacijų nukentėjusių asmenų ir teisių komisija nemažai dėmesio skiria aktualiems tremtinių ir politinių kalinių klausimams nagrinėti, trėmimų ir rezistencijos muziejų problemoms ir kitiems klausimams. Komisija taip pat atlieka parlamentinę kontrolę. Kviečiu tarti žodį šios komisijos pirmininką, kolegą V. Saulį.

Seimo nario, Pasipriešinimo okupaciniams režimams dalyvių ir nuo okupacijų nukentėjusių asmenų teisių ir reikalų komisijos pirmininko V. Saulio kalba

V. SAULIS (LSDPF). Jūsų Ekscelencija Lietuvos Respublikos Prezidente, Seimo Pirmininke, Ministre Pirmininke, Jūsų Ekscelencija Prezidente, Jūsų Eminencija Arkivyskupe, gerbiamieji kolegos ir brangūs minėjimo dalyviai, susirinkome šiandien čia, Lietuvos Respublikos Seime, paminėti tragišką masinio Lietuvos žmonių trėmimo į Sibirą pradžią ir pagerbti iš tremties nebegrįžusiųjų.
Lietuvos valstybės likimas buvo nuspręstas Sovietų Sąjungai ir Vokietijai dar 1939 m. rugpjūčio 23 d. pasirašius Nepuolimo sutartį ir slaptuosius protokolus, pagal juos Lietuva pateko į SSRS įtakos sferą.
1940 m. birželio mėn. okupavus Lietuvą, buvo pradėta terorizuoti ir naikinti Lietuvos gyventojus, imtasi represijų prieš naujojo režimo priešininkus. Kartu su tuo prasidėjo ir Lietuvos žmonių trėmimai.
Pirmosios masinės Lietuvos gyventojų represijos prasidėjo dar 1939 m. rugsėjo mėn., kada SSRS kontroliavo karine jėga užimtą Vilniaus kraštą. Jau tuomet buvo suimti ir į Sąjungos kalėjimus išvežti šio krašto žmonės, priskirti priešiškai nusiteikusių žmonių kategorijoms.
Sovietų Sąjungai 1940 m. birželio mėn. okupavus Lietuvą, jau liepos mėn. 10–17 d. vyko pirmieji masiniai suėmimai.
Nuo 1940 m. birželio 15 d. iki 1941 m. birželio 14 d., kurios dieną minime šiandien, buvo suimti 6606 žmonės, iš jų 3565 buvo išsiųsti į SSRS lagerius ir kalėjimus. Vykdant SSRS NKGB nurodymus 1941 m. gegužės 23 d. Lietuvoje buvo sudarytas centrinis operatyvinis štabas trėmimo operacijai parengti. Pagal šio štabo sudarytus ir trėmimų išvakarėse patikslintus sąrašus buvo numatyta suimti ir išvežti iš Lietuvos 16479 žmones. Masiniai trėmimai prasidėjo 1941 m. birželio 14 d., šeštadienį, vienur antrą, kitur trečią valandą ryto. Iš Lietuvos buvo išsiųsti keturi ešelonai su suimtaisiais ir vienuolika ešelonų su tremtiniais. Birželio 15–19 d. iš Naujosios Vilnios išvyko 577 vagonai su suimtaisiais ir tremtiniais.
Ešelonai su suimtaisiais buvo išsiųsti į Starobelsko ir Juchnovo karo belaisvių stovyklas, vėliau du ešelonai buvo persiųsti į Kraslagą, aštuoni tremtinių ešelonai buvo išsiųsti į Altajaus kraštą, vienas į Novosibirsko sritį, vienas į Komijos ASSR ir vienas į Kazachstano SSR Gurjevo sritį. Birželio 19 d. LSSR NKGB ir NKVD vadovybė parengė suvestinius duomenis apie beveik 17500 suimtų ir ištremtų asmenų. Visų bendromis pastangomis šiandien nustatyti 16246 žmonių likimai. Tremtis tapo didžiule tautos tragedija ir netektimi, ne veltui pavadinta „juoduoju birželiu“.
1941 m. birželio mėnesį buvo suimti, atskirti nuo šeimų ir išvežti į kalėjimus ir lagerius (čia jau buvo paminėta, bet aš dar kartą norėčiau grįžti prie šitų žmonių pavardžių, prie mūsų valstybės šviesulių) buvęs Lietuvos Prezidentas Aleksandras Stulginskis, buvęs Seimo Pirmininkas ir švietimo ministras Konstantinas Šakenis, ministrai: vidaus reikalų – Petras Aravičius, Antanas Endziulaitis, Zigmas Starkus; krašto apsaugos – Juozas Papečkys; teisingumo – Stasys Šilingis, Aleksandras Žilinskas; užsienio reikalų – Voldemaras Černeckis; švietimo – Kazimieras Jokantas, Juozas Tonkūnas; finansų – Jonas Sutkus, susisiekimo – Jonas Masiliūnas, Jokūbas Stanišauskas, Benediktas Tomaševičius; generolai – Zenonas Gerulaitis, Jonas Juodiškis, Kazys Sprangauskas, Stasys Žilius.
1941 m. birželio tremtis buvo didžiulė netektis Lietuvai. Tik 33,6 proc. tremtinių grįžo į Lietuvą, 26,5 proc. žuvo tremties ir įkalinimo vietose, beveik 40 proc. tremtinių likimas nežinomas, bet manoma, kad didesnė dalis jų žuvo arba mirė.
Neseniai teko skaityti vieno 1941 m. birželio mėn. tremtinio prisiminimus, kuriuose jis rašė: „Nusakyti, ką jaučiu kiekvieną birželio 14-ąją prie geležinkelio rampos, man pernelyg sunku – visi prisiminimai čia sugrįžta.“ Ir taip, matyt, yra daugeliui to meto tremtinių.
Mieli minėjimo dalyviai, birželio 14-oji – tai diena, kurią reikia minėti iškėlus galvą, nes turime kuo didžiuotis – savo tvirtomis šaknimis ir tuo, kad iš jų išaugę medžiai yra tvirti ir stiprūs. Tą parodė mūsų tautos istorija. Tai ne tik prisiminimas, kokia skaudi buvo mūsų tautos istorija, bet ir įrodymas, kokie stiprūs mes, lietuviai, ir pirmiausia savo dvasia.
Nors tūkstančiai žmonių buvo išplėšti iš savo gimtinės, prarado savo nuosavybę, darbą ir užsiėmimą, buvo ištremti iš gimtojo krašto į netinkamas gyvenimui vietas, kur jiems buvo priešiška aplinka ir svetima kultūra, tačiau lietuviai nepalūžo.
1941 m. birželio trėmimai sukėlė didelį skausmą Lietuvoje, bet taip pat didžiulį visuomenės pasipiktinimą ir protestus, skatino pasipriešinimą, žadino laisvės siekius ir ugdė tautinę savimonę.
Tokia iškilminga proga labai norėtųsi padėkoti mūsų šalies patriotiškam jaunimui ir jų projektui „Misija Sibiras“. Nuo šio projekto pradžios lietuvių tremties ir įkalinimo vietose Sibire jau apsilankė 11 jaunimo ekspedicijų, kurių vienas ekspedicijos dalyvis, mano kraštietis Mantas, šiandien kalbės iš šios tribūnos. Jie sutvarkė apie 90 lietuviškų kapinių ir susitiko su ten dar gyvenančiais lietuviais. Ir šiemet ekspedicija „Misija Sibiras 13“ liepos 17 d., Pasaulio lietuvių vienybės dieną, išvyks į Rusijos Federacijos Tiumenės sritį. Vakar daugelis matėte, mano manymu, pačios prasmingiausios ir kilniausios jaunimo iniciatyvos – projekto „Misija Sibiras 13“ paramos koncertą. Tad belieka mums visiems palinkėti sėkmės mūsų jaunimui toliau dirbant prasmingus darbus.
Naudodamasis proga noriu perduoti jums Ukrainos atstovų, kurie šių metų gegužės 24 d. dalyvavo Seime minint Norilsko lagerių sukilimo 60-metį, sveikinimus, juos jie man šįryt perdavė telefonu. Tai žinomas Ukrainos kino režisierius, žurnalistas, trijų premijų, taip pat ir A. Sacharovo premijos, laureatas Michailas Tkačiukas ir Norilsko lagerių kalinės dukra, šiuo metu gyvenanti Ukrainoje, Svetlana Bilova. Jie pas mus lankėsi ir jiems viešnagė paliko didelį įspūdį. Tokie pat minėjimai, Norilsko lagerių sukilimo ir Birželio trėmimų minėjimai, vyks ir Ukrainoje.
Pasipriešinimo okupaciniams režimams dalyvių ir nuo okupacijų nukentėjusių asmenų teisių reikalų komisijos vardu lenkiu galvą prieš 1941 metų masinio trėmimo siaubą patyrusius Lietuvos žmones ir linkiu gyviems tų dienų liudininkams stiprios sveikatos ir ilgų gyvenimo metų. Būkite laimingi. Ačiū už dėmesį. (Plojimai)
PIRMININKAS. Dėkoju kolegai V. Sauliui. Gerbiamieji, 1941–1952 m. masinių trėmimų metu buvo ištremta apie 132 tūkst. žmonių, iš jų vaikų – 32 tūkst. 300. Tremtyje mirė 28 tūkst. 1944–1953 m. žuvo 20 tūkst. partizanų ir jų rėmėjų, 1954–1986 m. suimta ir įkalinta apie tūkstantį asmenų. Per visą okupacinį laikotarpį nuo 1940 m. iki 1990 m. buvo įkalinta apie 140 tūkst. asmenų, iš jų apie 36 tūkst. mirė. Tai tik statistiniai duomenys, siaubingi skaičiai. Už šių skaičių slypi tautos gyvasties naikinimas, šeimos narių ir artimųjų žūtys, suluošinti likimai ir šviečianti viltis sugrįžti į savo Tėvynę, tikėjimas, kad Lietuva vis tiek bus laisva.
Maloniai kviečiu tarti žodį Ritą Vipartienę, gimusią tremtyje Jakutske. Jos tėvai dar būdami paaugliai buvo ištremti prie Laptevų jūros, senelis žuvo lageryje, močiutė palaidota bendrame tremtinių kape prie Laptevų jūros. R. Vipartienė su šeima 1991 m. sausį gynė Lietuvos širdį, nešė maistą parlamento gynėjams. Ir dabar, dirbdama Vilniaus kooperacijos kolegijos direktoriaus pavaduotoja, jaunimui perduoda Tėvynės meilę, puoselėja istorinę atmintį ir įgyvendina nemažai su tremties tematika susijusių projektų.

Vilniaus kooperacijos kolegijos direktoriaus pavaduotojos, tremtinės R. Vipartienės kalba

R. VIPARTIENĖ. Jūsų Ekscelencija Prezidente, Ekscelencijos užsienio šalių ambasadoriai, Seimo ir Vyriausybės nariai, posėdžio viešnios ir svečiai, brangūs tremtiniai, studentai ir dėstytojai!
Dėkoju renginio organizatoriams už suteiktą galimybę tarti žodį šiandien šioje garbingoje salėje.
Gimiau Jakutske už 5,5 tūkst. km nuo Lietuvos, Jakutijos (Sachos) Respublikos sostinėje, Rusijoje. Mano tėvai ir seneliai – iš pirmo vežimo. Taip tremtiniai numeruoja nuo 1941 m. Stalino vykdytas Lietuvos gyventojų naikinimo akcijas. Pirmas, antras, trečias ir kiti vežimai. Taigi mes iš pirmojo. Žiauru vertinti, tačiau tremtiniai sako, kad jis buvo baisiausias. Tremtiniai, su kuriais dažniausiai susitinku, – lapteviečiai, taip dar juos vadiname. Laptevų jūra yra Jakutijos šiaurėje, už poliarinio rato. Į ją galybėmis protakų įsilieja sraunioji Lenos upė, yra negyvenama Trofimovsko sala, Bykovo iškyšulys, Titarų sala ir amžinas daugiau kaip pusės kilometro įšalas. Tai vieta, kurią vaiko ranka piešiniuose pavaizdavo Gintautas Martinaitis, savo kūryboje aprašė Dalia Grinkevičiūtė, Vincas ir Arvydas Vilkaičiai, Olga Merkienė, Eugenijus Barniškis, Rūta Šepetys, Rachelė ir Izraelis Rachlinai, mano šviesaus atminimo tėtukas Ričardas Vaicekauskas ir kiti.
Čia, spaudžiant 40 laipsnių šalčiui, lietuvės moterys plikomis rankomis traukė tinklus su žuvimi, iki kraujo pragraužtais apšalusiais pirštais sūdė jas ir krovė į lednykus – ledo rūsius. Reikėjo tiekti maistą frontui. Čia pirmaisiais tremties metais nuo bado ir šalčio mirė daugybė vaikų ir moterų, daugelis jų net nebuvo palaidoti – trukdė amžinas įšalas. Tad juos sukrovė į bendro likimo kapą, kurį negailestinga jūra kartu su mano močiute pasiglemžė į savo gelmes.
Ten vyrų beveik nebuvo. Juos dar Lietuvoje birželio 14-ąją Naujosios Vilnios geležinkelio stotyje NKVD darbuotojai atskyrė nuo šeimų ir išvežė sunaikinti į Sibiro lagerius. Dažnai susimąstau apie tai, kokius žmones prarado Lietuva, kokia ji būtų jiems esant, kas stiprino ir padėjo ištverti likusiems, kokie gyvenimo pavyzdžiai galėtų padėti šios dienos žmogui, koks yra mūsų jaunimas.
Prieš keletą dienų man teko dalyvauti berniukų choro „Ąžuoliukas“ įkūrėjo Hermano Perelšteino 90-ųjų gimimo metinių minėjime. Šiluma, gilia pagarba pirmajam choro vadovui apdovanotas renginys, garsių Lietuvos muzikų prisiminimai, pagarsinti maestro laiškai liudijo, koks nepaprastas tai buvo žmogus. Vienas jo mokinių operos solistas Arūnas Malikėnas pavadino jį Lietuvos pedagogu, genijumi, padėjusiu daugeliui jaunų žmonių pakilti į muzikinio meno aukštumas, o šis genijus – laptevietis.
Maestro likimas – daugelio Lietuvos tremtinių veidrodis, mano tėtuko jaunystės tragedijos atspindys. Jo tėvas lageryje sušaudytas, motina iš bado mirė pirmaisiais tremties metais, liko vienišas jaunuolis su, regis, neįgyvendinama vaikystėje puoselėta svajone kurti. Pamėginkite įsivaizduoti reginį, kurį prisiminė mano mama, taip ir nedrįsusi minėjime papasakoti apie maestro, kurį gerai pažinojo. Našlaitis vaikinas, siaučiant pūgai, be kepurės ir pirštinių vienui vienas vaikšto lauke ir rankomis diriguoja, kažką niūniuoja, įgyvendina savo svajonę kurti. Varge ir skausme vaiko esybė šaukėsi muzikos.
Žmogaus stiprybė begalinė. Kūryba ir tikėjimas padeda ištverti, neprarasti žmogiškojo orumo, vilties išgyventi nežmogiškomis sąlygomis ir įgyvendinti savo svajones.
Lietuvos dvasinės ir intelektinės netekties mastą liudija nenuginčijamas įrodymas. 2012 m. dailininkas, Nacionalinės kultūros ir meno premijos laureatas Kęstutis Grigaliūnas išleido sovietmečio represijų atminties trilogiją. Viena trilogijos dalių – „Mes – iš pirmo vežimo“. Šventas švento žmogaus darbas išblaškytą atmintį sudėti į vieną bendrą Lietuvos istorijos metraštį, leidusį mūsų brangių žmonių veidams vėl sugrįžti visiems kartu į Lietuvą, būti šalia mūsų namuose. Paklausiau savo mamutės laptevietės, ką ji galvoja apie knygą, kuri skirta ir mūsų šeimai, kaip ją vertina? Mamutė pasakė: ašaros byra, ir be žodžių parodė, kaip galima versti lapus vieną po kito, rodyti pirštu į kiekvieną nuotrauką ir 8 527 kartus kartoti: sušaudytas, sušaudytas, nukankintas, mirė.
Pabandykime įsivaizduoti, kokio dydžio būtų knyga, jei į ją patektų visos TSRS represijų aukos. Kas sudarys tokią knygą Pietų Jakutijos tremtiniams jakutams, tremtiems prie Laptevų jūros, o jų buvo apie 6 tūkstančius, naikintiems suomiams nuo Leningrado ir daugybei kitų?
Tikiu, kad ateis laikas, kai tokias knygas atvers tie, kuriems praeitis šiandien nelabai rūpi. O jiems padėti susivokti erdvėje ir laike privalome mes. Reikia daryti viską, kad jauno žmogaus paklausę, ar nori išvažiuoti iš Lietuvos, sulauktume tvirto atsakymo – ne.
Tikiu, kad pilietiškumo, meilės tėvynei sėjama sėkla neleis keroti piktžolių laukui. Argi ne šviesus ir taurus mūsų jaunimas? Mano atmintyje išlikę pavyzdžiai: studentai, kasmet Nepriklausomybės aikštėje dainuojantys laisvės dainas Sausio 12-osios vakare prie laužų ir dalinantys tradicinę kopūstienę, „Misija Sibiras“ dalyviai, vykstantys tvarkyti tremtinių kapų, studentų sukurtų darbų konferencija „Mano dovana Lietuvai.“ Jie stiprina, saugo ir puoselėja atmintį vardan tos Lietuvos.
Mano tėtukas sakydavo: jei po manęs liks kelios poros naujų batų, paltų, kostiumų, niekam to nereikės. Jis viską darė siekdamas išsaugoti būsimoms kartoms prasmingą palikimą. Išleido novelių tremties tema rinkinių, sukūrė ir pagamino sietynų Lietuvos bažnyčioms, šventųjų skulptūrėlių drožinių kolekciją.
Savo kalbą norėčiau baigti kunigo J. Sasnausko žodžiais, skirtais mano tėtukui: „Grožis, teisingumas, laisvė, gyvenimas vis tiek nugali, tyliai ir paprastai, be pompos, kaip kokia pavasario žolelė, prakalusi juodą žemės luobą.“ Ačiū. (Plojimai)
PIRMININKAS. Nuoširdžiai dėkoju Ritai Vipartienei.
Mielieji, per šiuos dvidešimt trejus metus, kai Lietuva vėl tapo nepriklausoma valstybe, užaugo jaunoji karta, kuri apie Lietuvos okupacijos ir tremties baisumus sužino iš savo artimųjų, dokumentinių filmų, perskaitytų knygų. Džiugu, kad mūsų jaunoji karta rūpinasi okupacijos ir tremties aukų atminimu – tvarkydami tremtinių kapus, išsibarsčiusius po visą buvusią Sovietų Sąjungą ir Lietuvoje, rašydami rašinius, kurdami dainas, piešdami įsivaizduojamą okupantų terorą ir perteikdami tą vilties ugnelę, kuri sujungia kartas. Maloniai kviečiu tarti žodį Mantą Zakarką – 2012 metų ekspedicijos „Misija Sibiras“ į Rusijos Federacijos Chakasijos Respubliką dalyvį, aktyvų visuomenininką, Lietuvos jaunimo organizacijų tarybos biuro vadovą, prisidedantį prie projekto „Misija Sibiras“ tęstinumo įgyvendinimo.

Ekspedicijos „Misija Sibiras“ dalyvio, Lietuvos jaunimo organizacijų tarybos biuro vadovo M. Zakarkos kalba

M. ZAKARKA. Iškilmingo minėjimo dalyviai ir svečiai, esu vienas iš jaunų žmonių, prisilietusių prie ypatingos mūsų šalies istorijos. Mūsų tautos istorija visiems, čia susirinkusiems, puikiai žinoma, tačiau leisiu sau priminti keletą jos fragmentų.
Prieš 72 metus pradėjus masines represijas, kurias prieš lietuvių tautą vykdė Sovietų Sąjunga, vien pirmosiomis dienomis buvo ištremta 17 tūkst. Lietuvos gyventojų. Per 11 skaudaus trėmimo metų iš Lietuvos ištremta daugiau kaip 150 tūkst. žmonių. Mums, šiandienos lietuviams, vis dar be galo sunku įsivaizduoti ir suprasti tokį šių įvykių mastą. Natūraliai kyla klausimas, ką tokie skaičiai ir šie tragiški lietuvių tautos įvykiai reiškia dabartiniam jaunam žmogui.
Esu atstovas kartos, kuri užaugo jau nepriklausomoje, laisvoje, svetimų jėgų nesuvaržytoje Lietuvos valstybėje. Esu vienas tų, kurie apie tragiškiausius lietuvių tautos įvykius žino, tačiau tik iš savo giminaičių, istorijos vadovėlių bei kitų įvairių šaltinių. Esu tas, kuris nežino, ką reiškia būti prievarta išvežtam iš savo gimtosios žemės. Taip dažnai girdime, kad esame nepilietiški, nepatriotiški, vangiai dalyvaujantys valstybinių švenčių minėjimuose, nesiekiantys gerovės ir darnos savo valstybei. Girdime, kad esame tik pragmatikai ir materialinės gerovės siekianti karta. Drįsiu sau leisti teigti, kad taip nėra. Dar 2005 m. Lietuvos jaunimo organizacijų tarybos asamblėjos priimtoje rezoliucijoje dėl jaunimo patriotiškumo išties pripažįstama, jog Lietuvos jaunimas yra patriotiškas, tik patriotiškumą suvokia kiek kitaip nei prieš tai buvusios kartos, todėl jam nėra galimybių tai parodyti visuomenei suprantamomis, tradicinėmis priemonėmis. Taip gimė jaunimo patriotiškumo ir pilietiškumo ugdymo projektas „Misija Sibiras“. Projektas skatina istorinę atmintį bei tautinį patriotiškumą, kartų dialogą, formuoja teigiamą patriotiško ir pilietiško jaunimo įvaizdį visuomenėje.
Kiekvienas metais į skirtingas buvusias tremties teritorijas vyksta keliolikos jaunų žmonių ekspedicija. Per septynerius projekto gyvavimo metus lietuvių tremties įkalinimo vietose Sibire jau apsilankė 11 jaunimo ekspedicijų, sutvarkė apie 90 lietuviškų kapinių ir susitiko su ten dar tebegyvenančiais lietuviais. Ką tik išvardijau faktus, tačiau svarbiausia misija – visai ne jie, ne skaičiai, datos ar kartai. Svarbiausia – išgyvenimai, emocijos ir jausmai, kuriuos teko pajusti. Pamenu, kai 2012 m. dalyvaujant ekspedicijoje Rusijos Federacijos Chakasijos Respublikoje netikėtai susitikome su 84 metų ten gyvenančiu lietuviu Eduardu Zagolskiu. Žengdamas per slenkstį į namo vidų nesitikėjau, kad galiu išgirsti Eduardą šnekat lietuvių kalba. Buvau apstulbęs, kai Eduardas sklandžiai, raiškiai, dzūkų tarme kalba lietuviškai. Pasikalbėjome su juo, įteikėme iš Lietuvos atvežtų lauktuvių ir matėme, kaip Eduardo akyse kaupėsi ašaros. Vos bepaeinantis Eduardas mus išlydėjo iki pat savo kiemo vartelių, o jau įsėdus į automobilį Eduardas ištarė: „Sėkmės, vyrai!“ Tai atrodė kaip gražus, simboliškas atsisveikinimas, po kurio visi nutilome ir supratome, kad greičiausiai būtent šie žodžiai yra paskutiniai Eduardo ištarti žodžiai lietuviškai. Akyse susikaupė ašaros, ir būtent tokiomis akimirkomis supranti ir pajauti, ką bet kuriam žmogui reiškia jo tėvynė, gimtoji kalba bei šeima. Tokių dalykų negali perskaityti vadovėliuose, pajausti skaitydamas žmonių prisiminimus ar suprasti tiesiog būdamas Lietuvoje.
Grįžus iš ekspedicijos man buvo užduotas klausimas: ar tai gyvenimo kelionė? Atsakiau, kad vienareikšmiškai taip. Neįsivaizduoju, kur dar galėčiau patirti tiek supratimų, vienu metu užplūstančių skirtingų pojūčių ir jausmų. Toks buvo mūsų prisilietimas prie skaudaus mūsų šalies istorijos tarpsnio. Vos akimirka, tačiau paprasta ir nuoširdi.
Nepretenduojame ir nesiekiame įsijausti į buvusių tremtinių gyvenimą, buitį, išgyventi tai, ką jiems teko patirti atplėštiems nuo savo šalies bei nuo savo šeimos. Siekiame prisiliesti prie gyvos istorijos, siekiame ją suprasti bei pajausti savo protu ir širdimi. O po to tai perduoti kitiems. Ne veltui projektas vadinamas „Misija Sibiras“. Ekspedicija į lietuvių tremties ir kalinimo vietas yra tik įrankis, tikroji misija prasideda grįžus iš jos, kai ekspedicijos dalyviai važinėja po visos Lietuvos mokyklas, įvairius renginius, dalinasi savo patirtimi ir supratimais su jaunosios kartos atstovais, kuriems šis laikotarpis dar labiau nesuvokiamas ir atitolęs.
Kiekvienais metais didėjantis norinčių dalyvauti ekspedicijose jaunų žmonių skaičius, įžymių visuomenės veikėjų prisidėjimas prie projekto rodo, kad jauniems žmonėms svarbi mūsų istorinė atmintis, svarbus patriotiškumas ir pilietiškumas, tik reikia pasirinkti ir atrasti tinkamą formą jam parodyti. Visų mūsų bendras tikslas yra, kad skaudžiausi praeities istorijos puslapiai nenugrimztų užmarštin, kad jaunoji karta žinotų savo tėvų, šalies istoriją ir galėtų iš jos mokytis. Manau, kad tremčių laikotarpis – tai pats tragiškiausias puslapis Lietuvos istorijoje. Tačiau turime didžiuotis tais, kurie ištremti už kelių tūkstančių kilometrų išlaikė tapatybę, užaugino stiprius ir sveikus vaikus, statėsi tvirtus ir iki šiol tebestovinčius namus, išliko savimi ir, svarbiausia, išliko lietuviais. Čia ir glūdi mūsų tautos vienybė ir stiprybė. Ačiū. (Plojimai)
PIRMININKAS. Nuoširdžiai dėkoju jaunosios kartos atstovui M. Zakarkai. Tikiu, kad ir 2013 m. ekspedicijos „Misija Sibiras“ dalyviai tęs pradėtą darbą tvarkydami tremtinių kapus ir grįžę papasakos savo bendraamžiams, kaip reikia branginti laisvę, savo praeitį ir istorinę atmintį.
Gerbiamieji, baigdamas iškilmingą minėjimą, skirtą Gedulo ir vilties bei Okupacijos ir genocido dienoms paminėti, norėčiau pacituoti tremtinės Zitos Mikaitės-Ročienės žodžius:
Nors širdy siaus audra,
Širdis bus skausmo pilna,
Tėviškės žemę ir dangų
Mylėki labiau už save.
Tegul kiekvienas iš mūsų kiekvieną minutę, kad ir kur jis būtų, kad ir kur darbuotųsi, atmena, kad Lietuvos laisvė ir jos ateitis yra kiekvieno mūsų atsakomybė. Visur, kad ir kur jūs gyventumėte, kad ir kur būtumėte, kviečiu dalyvauti pilietinėje akcijoje Nekaltoms okupacijos aukoms atminti. Likus minutei iki vidurdienio, tylos minute prisiminti juos ir pagerbti jų kančią.
M. STROLYS. Jos Ekscelencija Lietuvos Respublikos Prezidentė.
PIRMININKAS. Dėkoju visiems šio iškilmingo minėjimo dalyviams. Skelbiu minėjimą baigtą.
Kviečiu dalyvauti kituose renginiuose, skirtuose Gedulo ir vilties bei Okupacijos ir genocido dienoms atminti. Geros kloties visiems! Ačiū.
