LIETUVOS RESPUBLIKOS SEIMAS
IŠKILMINGO LAISVĖS GYNĖJŲ DIENOS MINĖJIMO IR
2012 METŲ LAISVĖS PREMIJOS ĮTEIKIMO CEREMONIJOS
STENOGRAMA

2013 m. sausio 13 d.

Pirmininkauja Lietuvos Respublikos Seimo Pirmininkas V. GEDVILAS
ir Seimo Pirmininko pavaduotoja I. DEGUTIENĖ

PIRMININKAS (V. GEDVILAS). Mielieji ir gerbiamieji iškilmingo minėjimo dalyviai! 1991 m. Sausio 13-oji visada išliks žmonių atmintyje kaip Laisvės gynimo diena, kaip skausmo ir begalinio ryžto, vienybės bei meilės Tėvynei ir jos laisvei diena. Jau prabėgo dvidešimt dveji Lietuvos laisvės metai, apginti mūsų žmonių nepaprasto pasiaukojimo Tėvynei. Šio iškilmingo minėjimo metu dar kartą prisiminkime visus, kritusius už Lietuvos laisvę, visus laisvės gynėjus ir pabūkime kartu. Skelbiu iškilmingo Laisvės gynėjų dienos minėjimo pradžią.
M. STROLYS (Seimo posėdžių sekretoriato konsultantas). Jos Ekscelencija Lietuvos Respublikos Prezidentė.

Giedamas Lietuvos valstybės himnas

PIRMININKAS. Gerbiamieji, į iškilmingą minėjimą ir 2012 m. Laisvės premijos įteikimo ceremoniją atvyko Lietuvos Respublikos Prezidentė D. Grybauskaitė (Plojimai), Prezidentas V. Adamkus su žmona (Plojimai), pirmosios atkurtos nepriklausomos Lietuvos valstybės vadovas, Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo Pirmininkas, Europos Parlamento narys V. Landsbergis su žmona (Plojimai), kovotojas už Lietuvos laisvę, aktyvus pasipriešinimo sovietų okupacijai dalyvis A. Terleckas (Plojimai), Ministras Pirmininkas A. Butkevičius su žmona (Plojimai), Lietuvos Respublikos Seimo nariai, Vyriausybės nariai, žuvusiųjų artimieji, nukentėjusieji Sausio 13-ąją, valstybės gynėjai, Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarai, pirmosios atkurtos nepriklausomos Lietuvos Respublikos Vyriausybės nariai, užsienio valstybių diplomatinių atstovybių Lietuvoje vadovai, kovotojai už laisvę, Lietuvos bažnyčių hierarchai ir jų atstovai, tautinių bendrijų atstovai, jaunimas, kiti didžiai garbingi svečiai.
Toliau pirmininkauja Seimo Pirmininko pavaduotoja I. Degutienė.
PIRMININKĖ (I. DEGUTIENĖ, TS-LKDF). Gerbiamieji, kviečiu tarti žodį Lietuvos Respublikos Seimo Pirmininką V. Gedvilą.

Seimo Pirmininko V. Gedvilo kalba

V. GEDVILAS. Gerbiamieji Sausio 13-osios aukų tėvai, vaikai, artimieji, Jūsų Ekscelencija Lietuvos Respublikos Prezidente Dalia Grybauskaite, gerbiamasis Prezidente Valdai Adamkau, Ekscelencija Ministre Pirmininke Algirdai Butkevičiau, ekscelencijos užsienio valstybių ambasadoriai, religinių konfesijų vadovai ir atstovai, gerbiamieji šios ir praėjusių kadencijų Seimo ir Europos Parlamento nariai! Tradiciškai šią Sausio 13-ąją esame kartu. Esame kartu, kad prisimintume kruvinuosius 1991 metų Sausio 13-osios įvykius, kad dar kartą apmąstytume jų vietą ir reikšmę mūsų istorijai, mūsų dabarčiai ir ateičiai.
Kasmet, kai minime Lietuvos laisvės gynėjų dieną, daugelio mūsų širdyse dar gyvi ir ryškūs prisiminimai, kraują stingdantys šūviai, kraupios akimirkos, ilgai trunkančios nežinios valandos ir dienos.
Sausio 13-oji – tai bandymas ne tik sušaudyti Lietuvos nepriklausomybę, bet ir sustabdyti laisvėjančių tautų veržimąsi, norą kurti savarankišką gyvenimą, atgauti laisvę, atgauti nepriklausomybę.
Tikrąjį lietuvių tautos ryžtą ir pasiaukojimą parodė Sausio 13-osios įvykiai. Jie pareikalavo nemažai aukų: apie 700 žmonių buvo sužeisti, 14 žuvo.
Dauguma jų – tremtiniai ar iš tremtinių šeimos, likę gyvi po sibirų, daug jaunų. Visi jie – iš pačių tautos gelmių. Lietuvos laisvė ir ateitis žuvusiems buvo brangesnė už jų pačių laisvę, už jų gyvenimą.
Ir visi jie – jau amžini, amžiams mūsų, mūsų tautos atminty. Jiems – gili mūsų pagarba.
Pagerbkime visus žuvusiuosius už Tėvynės laisvę tylos minute.

Tylos minutė

Ačiū.
Minėdami šią dieną mes su gilia pagarba prisimename visus Sausio 13-osios žmones.
Prisimename tuos, kurie dieną ir naktį kasė prieštankinius griovius, statė barikadas sostinės gatvėse, prie parlamento, Radijo ir televizijos rūmų, Televizijos bokšto ir Vilniaus tiltų.
Prisimename tuos, kurie maitino dešimtis tūkstančių parlamento gynėjų, ir tuos, kurie prie laužų dalijosi karšta arbata, sumuštiniais, atsineštais iš namų, atvežtais iš tolimiausių miestelių ir kaimų.
Prisimename tuos, kurie ištisomis paromis budėjo ir saugojo mus nuo priešo.
Prieš dvidešimt dvejus metus mes buvome vieningi kaip niekados, rūpestingi, geri ir paslaugūs. Tada mes buvome kaip vieninga, didelė ir darni šeima, kurioje vienas kitą supranta iš pusės žodžio, gesto, mimikos. Tuomet mes ėjome, bėgome, važiavome ten, kur mūsų labiausiai reikėjo.
Mielieji Sausio 13-osios žmonės, tuomet, prieš dvidešimt dvejus metus, mes tikrai buvome kitokie, mes turėjome tiek daug ryžto, tikėjimo ir vilties, kad turime gyventi kitaip – laisvai, savarankiškai valdyti savo kraštą, rūpintis žmonėmis. Mūsų tikslas buvo vienas – laisva Lietuva – tuomet jokie tankai mums nebuvo baisūs. Vienybę mes pajutome Sąjūdžio mitinguose ir Baltijos kely, kai rankomis susikibę, tarsi gyva grandine, nutiesėme kelią iš Vilniaus į Taliną.
Vilties, Tikėjimo ir Vienybės buvo tiek daug, kad nepabūgome priešo tankų. Tėvynės ginti susirinko visa Lietuva – vaikai, moterys, vyrai, seneliai. Tada visi – ir inžinieriai, ir artistai, ir statybininkai, ir medikai, ir žurnalistai, studentai ir mokinukai – dirbo tą patį darbą – JIE BUVO LAISVĖS GYNĖJAI.
Net tie, bent jau dauguma jų, kas į tą didįjį įvykių sūkurį pateko atsitiktinai ar atlėkė tik iš smalsumo, pasirodžius tankams, pasigirdus jų šūviams ir mūsų dainai, virto Sausio 13-osios žmonėmis, o Nepriklausomybės, Laisvės ir Lietuvos idealai – jų idealais. Apie Lietuvos Sausio 13-ąją išgirdo tuomet ir pasaulis.
Mieli užsienio šalių ambasadoriai, nuoširdžiausiai dėkojame visoms jūsų atstovaujamoms valstybėms, kurios prieš dvidešimt dvejus metus buvo su mumis. Buvo tomis dienomis, kai mums labiausiai to buvimo reikėjo. Be jūsų, vien savo orumu ir vienybe, mes gal ir nebūtume tada sustabdę tankų.
Nebūtume. Net su pergalei paaukotomis gyvybėmis, net su sužeistaisiais, kurie dar šiandien jaučia skausmą. Ir ne vien nuo įvairių fizinių negalių. Neretai ir nuo mūsų dėmesio stokos.
Dėkojame jūsų žurnalistams, tada pasaulį informavusiems apie įvykius Lietuvoje.
Dėkojame jūsų piliečiams, atvykusiems ginti Lietuvos laisvės ir Seime kartu su mūsų šalies piliečiais davusiems Lietuvos kario savanorio priesaiką.
Nepaprastos svarbos turėjo tai, kad su mumis tada buvo demokratinės Rusijos jėgos, demokratiškai mąstantys politikai, žurnalistai, kūrybinė inteligentija.
Per tuos dvidešimt dvejus metus užaugo dar viena karta. Daug kas pasikeitė, pasikeitėme visi.
Lietuva, atkūrusi ir išsaugojusi nepriklausomybę, pasuko demokratijos stiprinimo, pilietinės visuomenės kūrimo, kultūros, paveldo puoselėjimo bei euroatlantinių organizacijų integracijos keliu.
Lietuvos Respublikos piliečių referendume priimtas pagrindinis šalies įstatymas – Konstitucija. XXI amžių Lietuva pradėjo atkūrusi savo valstybingumą, integruodamasi į tarptautines organizacijas, taip garantuodama saugios valstybės ateities ir stabilaus visuomenės gyvenimo viltį. Lietuva tapo Šiaurės Atlanto sutarties organizacijos (NATO) ir Europos Sąjungos nare. Taip pat iškilmingai paminėjo savo permainingo ir sudėtingo pirmojo tūkstantmečio jubiliejų. Simboliška, tais pačiais metais Vilnius tapo Europos kultūros sostine. Dar šiemet Lietuva rengiasi pirmininkauti Europos Sąjungos Tarybai.
Taigi MES, nepaisydami įvairių problemų ir trukdžių, iškilusių sunkumų ir krizių, ryžtingai ir su viltimi žvelgiame į trečiojo tūkstantmečio galimus iššūkius. Tik būdami vieningi, susitelkę įveiksime visas kliūtis bei tiesime kelius į ateitį.
Kviečiu visus tęsti ir puoselėti mums visiems labai reikšmingos ir brangios istorinės Laisvės gynėjų dienos tradicijas, didžiuotis savo Tėvyne, savo krašto pasiekimais, mylėti ir branginti ją. Su meile atsiras ir rūpestis, o su rūpesčiu – dar didesnė atsakomybė už savo kraštą, žmones, jų ateitį.
Gerbdami mūsų žuvusiųjų atminimą, priminkime visiems ir pareigą – savo Tėvynei ir jos laisvei. Pareigą žinoti, atminti ir saugoti.
Ir neparaginti tų, kurių tėvai ar seneliai 1991 m. Sausio 13-ąją buvo išėję ginti laisvės, kiekvieną Sausio 13-ąją ateikime prie parlamento, į tą pačią vietą, kur stovėjo, dainavo, skandavo tauta. Atsiveskime vaikus, anūkus, gimines. Pabūkime kartu ir prisiminkime tuos istorinius Sausio įvykius. Kad visada žinotume, kodėl Sausio 13-osios išvakarėse uždegami atminimo laužai.
Galbūt prasidėtų graži tradicija ir tuomet kiekvienas Lietuvos gyventojas be atskiro raginimo tądien jaustų būtinybę ateiti ČIA.
Ir galbūt ta tradicija virstų savotišku dvasiniu kamertonu, kuris duotų toną Lietuvai.
Visa širdimi norėčiau tuo tikėti. Ačiū. (Plojimai)
PIRMININKĖ. Dėkojame Seimo Pirmininkui. Šioje salėje Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarai begalinės įtampos dienomis ir naktimis dirbo neskaičiuodami nei laiko, nei gailėdami savo jėgų. Tomis tragiškomis ir kartu begalinio visų Lietuvos žmonių pasiaukojimo, vienybės dienomis ir naktimis, atlaikant žiaurų sovietų kariuomenės puolimą, Lietuvos parlamentas buvo gyvoji barikada – Lietuvos širdis. Maloniai kviečiu kalbėti Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarą, Lietuvos Respublikos Aukščiausiosios Tarybos-Atkuriamojo Seimo prezidiumo narį Aloyzą Sakalą. (Plojimai)

Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataro A. Sakalo kalba

A. SAKALAS. Gerbiamieji Sausio 13-osios žmonės, Jūsų Ekscelencija Lietuvos Respublikos Prezidente Dalia Grybauskaite, Ekscelencija Prezidente Valdai Adamkau, gerbiamasis Seimo Pirmininke, gerbiamieji Seimo nariai, ponios ir ponai! Sausio 13-oji galėtų būti pavadinta ir kitaip, galėtų būti pavadinta pasaulio demokratinių valstybių atsipeikėjimo diena.
Tą dieną, gindami Lietuvos laisvę, žuvo 14 ir buvo sužeisti dar 702 Lietuvos piliečiai. Jie nepaisė mirtinos grėsmės, jie nesvarstė, kokia bus nepriklausoma Lietuva, nekėlė sau klausimo, ar Lietuva bus tokia, kokios jie norėtų, ar ji bus tokia, kurioje kiekvienas jaustųsi, kad jis yra valstybės šeimininkas, o ne koks nors prašalaitis, kuriam svarbu tik jo asmeninė gerovė. Jie tikėjo visų mūsų išmintimi ir sugebėjimais valdyti valstybę, vardan to praliejo savo kraują ir atidavė savo brangiausią turtą – gyvybę. Į klausimą, jeigu mes paklaustume savęs, ar mes pateisinome jų lūkesčius, atsakykime kiekvienas sau. Sausio 13-osios gynėjai nesvarstė ir to, kaip pasikeis jų pačių gyvenimas Nepriklausomoje Lietuvoje. Jie tik gynė Lietuvą ir mums visiems parodė, kad laisvė yra svarbiausias kiekvieno iš mūsų turtas. Ne pinigai ir užimami postai, bet laisvė. Amžina Sausio 13-osios didvyriams padėka ir garbė. Padėka tiems, kurie Sausio 13-ąją gynė parlamentą, gynė Lietuvos laisvę.
Tuo tarpu Vakarų demokratijos valstybės buvo užliūliuotos pasaulio galingųjų dažnai kartojamos maldelės „tik nepakenkti M. Gorbačiovui“, nes kitaip gali sustoti Tarybų Sąjungoje M. Gorbačiovo pradėtas pertvarkos procesas. Ir tik Sausio 13-ąją pralietas kraujas privertė juos atsipeikėti ir suabejoti M. Gorbačiovo pertvarkos kokybe.
Reikia pasakyti, kad dar 1990 m. įžvalgūs mūsų politikai Aukščiausiosios Tarybos prezidiume išsakė nuomonę, kad vien M. Gorbačiovo pertvarkos nepakaks mūsų Nepriklausomybei įtvirtinti, nes Vakarų valstybės gali atsipeikėti nuo M. Gorbačiovo pertvarkos sukeltos euforijos ir pripažinti Lietuvos nepriklausomybę tik pamačiusios pralietą dėl jos kraują. Taip ir įvyko. Iki tol valstybės teisinosi tuo, kad Lietuvos Vyriausybė nepakankamai kontroliuoja savo teritoriją ir normali užsienio valstybių veikla negali būti užtikrinta.
Bet jau 1991 m. vasario 11 d., praėjus nepilnam mėnesiui nuo pralieto kraujo dienos ir beveik metams nuo Nepriklausomybės Akto paskelbimo, Lietuvos Respubliką de jure pripažino pirmoji užsienio valstybė – Islandija. Čia reikia pabrėžti, kad tai buvo drąsi valstybė. Ji nieko neklausė – nei Jungtinių Amerikos Valstijų, nei Rusijos, neklausė, ar jiems galima pripažinti Lietuvą. Jie pripažino.
Šiandieną, jeigu grįšime prie šios dienos aktualijų, tarkime, aš kaip pavyzdį pasakysiu, Kinija niekaip nenori duoti nepriklausomybės Taivanio valstybei, kuri taip pat yra tokia pati demokratinė valstybė. Neatsiranda, deja, nė vienos drąsios valstybės, kuri pripažintų šitą respubliką. Galbūt dar atsiras.
Netrukus, vasario 29 d., Lietuvos Respubliką pripažino B. Jelcino vadovaujama Rusijos Federacija. Padėtis pasikeitė žlugus 1991 m. rugpjūčio pučui, kai tapo aišku, jog senosios TSRS jėgos jau nebėra, ji neturės įtakos valstybėje. Tada per gana trumpą laiką – nuo 1991 m. rugpjūčio 26 d. iki rugpjūčio 28 d. – Lietuvos Respubliką de jure pripažino 27 valstybės, tarp kurių buvo Vokietija, Didžioji Britanija. Rugpjūčio 30 d. Lietuvos nepriklausomybę pripažino Vatikanas, rugsėjo 2 d. – Jungtinės Amerikos Valstijos.
Tų pačių metų rugsėjo 6 d. Lietuvos nepriklausomybę pripažino ir Tarybų Sąjunga. Tuo metu Lietuva jau buvo gavusi pripažinimo aktus iš 57 valstybių. Galutinį nepriklausomybės pripažinimą įtvirtino Lietuvos (kartu su Estija, Latvija bei kitomis keturiomis valstybėmis) priėmimas į Jungtines Tautas 1991 m. rugsėjo 17 d. Taip Lietuvą beveik per vieną mėnesį pripažino beveik visa tarptautinė bendrija.
Kokia darytina išvada iš visų šitų įvykių? 1991 m. sausio 13 d. pralietas Lietuvos žmonių kraujas labai paspartino Lietuvos nepriklausomybės pripažinimą tarptautiniu mastu. Ačiū jums, Sausio 13-osios žmonės. (Plojimai)
PIRMININKAS (V. GEDVILAS). Dėkoju A. Sakalui. Sausio 13-oji – vienybės ir pergalės diena, begalinio skausmo, nepaprasto pasiryžimo ir pasipriešinimo diena. Žuvusiųjų didvyrių artimiesiems – tai pačių brangiausių žmonių netekties diena. Lietuva lenkia galvas prieš mūsų didvyrius. Atsisveikindamas su žuvusiaisiais už Lietuvos laisvę 1991 m. sausio 16 d. poetas, Atgimimo dainius J. Marcinkevičius sakė: „Sakau, kokie mes stiprūs, kai mano ranka tavo rankoje, o tavo ranka jo rankoje. Šitoje visą Lietuvą apkabinusioje grandinėje amžinai jausime ir jų, žuvusiųjų, rankas. Jie stovės kartu su mumis, kaip tą Sausio 13-osios naktį.“
Kviečiu tarti žodį Vyriausybinės komisijos SSRS agresijos aukų laidotuvėms organizuoti pirmininką, Laikinosios gynybos vadovybės narį, Sausio 13-osios naktį paskirtą Ministro Pirmininko pavaduotoją, Lietuvos Nepriklausomybės Akto signatarą Z. Vaišvilą. (Plojimai)

Lietuvos Nepriklausomybės Akto signataro Z. Vaišvilos kalba

Z. VAIŠVILA. Mielieji Lietuvos žmonės, svečiai! 2011 m. sausio 12 d. šioje tribūnoje Jo Ekscelencija arkivyskupas S. Tamkevičius tarė: „Lietuvai reikia meilės tiesoje.“ Atrodytų, paprasta ir aišku. Deja, realybė yra labai nutolusi nuo šių šventų žodžių. Sausio 13- oji – vienybės diena. Tikėjome vienas kitu, tačiau šiandien esame pavargę nuo melo ir nebežinome, kuo tikėti. Šiandien tai kasdienybė – išdidi ir šalta.
Kalbėsiu apie Sausio 13-osios bylą, kurios eiga po kelių kolaborantų nuteisimo iš esmės sustojo. Iš pradžių apie tai, kas naujo sunkinant šį tyrimą. Prezidentės D. Grybauskaitės siūlymu Seimas (tikiuosi, nesąmoningai) 2010 m. gruodžio 23 d. panaikino Valstybės saugumo departamentui priskirtą ikiteisminio tyrimo (baudžiamojo persekiojimo) funkciją ir jos nepriskyrė niekam. Lietuva liko be ikiteisminio tyrimo įstaigos, kuri tirtų nusikalstamas veikas žmogiškumui ir karo nusikaltimus, nusikaltimus valstybei, jos nepriklausomybei ir konstitucinei santvarkai. Prokurorai vadovauja tyrimui, tačiau kažkas byloje turi atlikti ir aibę konkrečių darbų.
Generalinio prokuroro įsakymu nuo 2011 m. sausio 17 d. panaikintas šią bylą tyręs Generalinės prokuratūros Specialiųjų tyrimų skyrius, įsteigtas, beje, 1991 m. spalio 23 d. Aukščiausiosios Tarybos nutarimu, nes mūsų Aukščiausioji Taryba, viešai pasmerkusi nusikaltimus žmogiškumui, principingai laikėsi nuostatos, kad juos įvykdę asmenys būtų persekiojami ir neturi išvengti atsakomybės.
Likviduotas dešimtmečiais burtas Organizuoto nusikalstamumo tyrimo skyrius. Išgirdome, kad ir etatų prokuratūroje per daug.
Sausio 13-osios byloje 15-os iš 48-ių įtariamųjų atžvilgiu nutraukti įtarimai tuo pretekstu, kad jų nusikalstamos veikos tiesiogiai nesusijusios su gyvybės atėmimu ar pakenkimu sveikatai. Ir tik šios dienos proga paskelbta, kad byla perduodama teismui. Po mūsų spaudos konferencijos Seime sausio 11 d. išgirdome, kad įtarimai bus pareikšti 81 užsienio kariškiui, tačiau kodėl ne kolaborantams, be kurių Sausio 13-osios valstybės perversmo vykdymas būtų akivaizdi užsienio karinė intervencija? Tiriama „Kaspervizijos“ veido pulkininko E. Kasperavičiaus veikla, o Nacionalinio gelbėjimo komiteto paskirto Radijo ir televizijos komiteto pirmininko G. Steigvilos – ne. Kas tai lemia? Manau, kieno nors baimė ar įtaka.
Nutraukta aibė ikiteisminių tyrimų dėl Vilniaus–Rygos OMON’o tariamai kriminalinių nusikaltimų dėl senaties, lyg nesuvoktume, kad visa tai buvo užsienio valstybės agresija, kuriai senatis netaikoma, – šie OMON’ai buvo pavaldūs TSRS vidaus reikalų ministerijai ir vykdė užsienio agresiją. Netikiu, kad prokurorai to nesuprato. Todėl būtina kalbėti apie kolaboravimą, jo ištakas, bylos sąstingio priežastis.
TSRS KGB pirmininko V. Kriučkovo knygos „Asmens byla“ citata: „1990 m. gruodžio pabaigoje pasitarimo pas Gorbačiovą metu buvo priimtas sprendimas panaudoti jėgą Lietuvoje ir Latvijoje… Gorbačiovas elgėsi ryžtingai, nurodė Jazovui, Pugai ir man paspartinti konkrečių priemonių paruošimą. Sausio 10 d. Gorbačiovas nurodė gynybos ministrui Jazovui, vidaus reikalų ministrui Pugai ir man, kaip Valstybės saugumo komiteto pirmininkui, panaudoti jėgą ir nusiųsti į Vilnių TSRS KGB specialųjį padalinį – „Alfa“ grupę. Grupė turėjo veikti priklausomai nuo padėties drauge su TSRS gynybos ministerijos ir Vidaus reikalų ministerijos padaliniais. Naktį į 1991 m. sausio 13-ąją iš vietinių gyventojų sudaryto Nacionalinio gelbėjimo komiteto draugija patraukė Televizijos centro link. Į įvykio vietą buvo pritraukti armijos padaliniai, TSRS vidaus reikalų ministerijos dalys ir nurodytos KGB specialiosios grupės kovotojai…“
Užsienio agresijos faktą patvirtino ir Europos Žmogaus Teisių Teismas, Sausio 13-osios byloje konstatavęs, kad čia galioja Lietuvos, o ne TSRS įstatymai.
Kalbėsiu Sausio 13-osios bylos citatomis iš teismo.
„1989 m. gale nuo TSKP monolito atsiskyrė A. M. Brazausko vadovaujama savarankiška LKP. Kiti Lietuvos komunistai liko M. Burokevičiaus vadovaujamoje LKP-TSKP. Žinomiausi, be M. Burokevičiaus, – J. Jermalavičius, J. Kuolelis, A. Naudžiūnas, V. Šurupovas, V. Švedas, O. Šeninas, V. Ivanovas, I. Kučerovas, V. Antonovas, L. Jankelevičius, V. Lazutka ir kiti. Skyrybų procesas buvo ne tik aršus, bet ir suformavo prielaidas bei mechanizmą būsimai užsienio agresijai. Pavyzdžiui, Vilniaus aukštosios partinės mokyklos partinės organizacijos susirinkime renkant delegatą į LKP XX suvažiavimą, kandidatui Partinės ir tarybinės statybos katedros dėstytojui J. Arvasevičiui pareiškus, kad jis už savarankišką LKP, „salėje kilo triukšmas, švilpimas, replikos „nacionalistas“, „separatistas“.
Kandidatu jo neišrinko ir nedelsiant išmetė iš darbo, nes tai buvo TSKP nomenklatūros ruošimo visai Tarybų Sąjungai mokykla, kurioje dėstytojais buvo skiriami tik partijos nomenklatūros ar KGB, GRU asmenys.
Bylos citata: „Vilniaus aukštoji partinė mokykla buvo tiesioginėje TSKP CK priklausomybėje. TSKP CK tiesiogiai tvarkė materialinius ir finansinius šios mokyklos dalykus.“
Perversmui Lietuvoje Tarybų Sąjunga pradėjo ruoštis iškart po LKP atsiskyrimo, nes artėjo rinkimai į Lietuvos TSR Aukščiausiąją Tarybą.
TSRS gynybos ministro pavaduotojo V. Ačialovo, iš Šiaurės miestelio vadovavusio ir Sausio 13-osios įvykiams, prisipažinimas: „Ypatingosios padėties įvedimo planą pradėjome ruošti dar 1990 m. pradžioje. Man buvo pavesta paruošti planą, jei kiltų bruzdėjimas, kurį išprovokuotų Sąjūdis. Aš, vienas iš minėtojo plano rengimo vadovų, buvau pagrindinis jo rengėjas. Apie šio plano parengimą žinojo 2–3 žmonės. Dar kartą patvirtinu, kad nurodymus davė politinė vadovybė ir šios idėjos autorius – vienas žmogus. Tai – buvęs TSKP CK generalinis sekretorius, vyriausiasis kariuomenės vadas. Gynybos potvarkiuose, savaime suprantama, jokios reglamentacijos dėl tarpusavio santykių tarp kariškių ir Lietuvos kompartijos vadovybės nebuvo.“
Bendra agresoriaus ir kolaborantų veikla buvo plėtojama sparčiai ir atvirai. Dar 1990 m. sausio 17 d., iki mūsų nepriklausomybės, Lietuvos TSR Ministrų Taryba, vadovaujama Vytauto Sakalausko, kurį Maskva 1991 m. sausio 12 d. naktį skraidino į Vilnių formuoti kolaborantinę Lietuvos Vyriausybę, nutarimu Nr. 11 įregistravo V. Ivanovo vadovaujamą Socialistinį judėjimą už pertvarką Lietuvoje „Vienybė-Jedinstvo-Jednosc“.
LKP-TSKP buvo kitos valstybės partijos TSKP dalimi ir Lietuvoje siekė antivalstybinių tikslų, nepripažino Lietuvos nepriklausomybės, baugino karine jėga, trukdė kurti nepriklausomos valstybės kariuomenę, muitines.
TSKP CK 1990 m. vasario 20 d. (iki mūsų nepriklausomybės) nutarimas dėl jos nuosavybės Lietuvoje buvo įgyvendinamas Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje, kurioje įsikūrė jos atstovas su kariškiais. M. Burokevičiaus prašymu 1990 m. kovo 25 d. šią mokyklą, kurią Lietuvos Vyriausybė, bent man keistu dėl priėmimo skubos 1990 m. kovo 11 d. nutarimu, kai skelbėme nepriklausomybę, perdavė Vilniaus pedagoginiam institutui, užgrobė TSRS vidaus kariuomenė. Mokyklos rektoriumi vietoje pašalinto S. Šimkaus paskirtas mano minėtas tarp kolaborantų V. Lazutka. Čia veikė sąjunginė partinė mokykla ir politologijos mokymo centras, kurio pagrindu turėjo būti įkurtas Slavų universitetas. Ji tapo tikru LKP-TSKP veiklos štabu su leidimų sistema, apsauga. Ketvirtame aukšte jų CK biuro nutarimu iškart įsikūrė ir 1990 m. birželyje pradėjo veikti radijo stotis „Tarybų Lietuva“, transliavusi Sausio 13-ąją viską į eterį visomis kalbomis. 1991 m. gegužę ji perkelta į Sausio 13-ąją užgrobtą Radijo ir televizijos komitetą. Šiai radijo stočiai oficialiai dirbti leido mūsų Lietuvos Vyriausybė, tiksliau, Vidaus reikalų ministerija, 1990 m. liepos 23 d. leidimu Nr. 478. Radijo stoties veiklai talkino TSRS kariškiai. Kariškių ir viso šio komplekso darbą apmokėjo LKP-TSKP Centro komiteto buhalterija.
Leisti ir LKP-TSKP laikraščiai rusų, lietuvių ir lenkų kalbomis, dirbo „Tarybų Lietuvos“ ir „Jedinstvo“ redakcijos, o, vykdant TSRS Ministrų Tarybos 1990 m. kovo 28 d. nutarimą Nr. 295 „Dėl priemonių TSKP turtui apsaugoti Lietuvos TSR teritorijoje“, 1990 m. kovo 30 d. užgrobta TSKP CK leidykla Vilniuje, Kosmonautų pr. 60, ir leidykla spaustuvėje Maironio gatvėje. 1990 m. balandžio 20 d. TSRS vidaus kariuomenės karinis dalinys 5458 užgrobė Lietuvos leidybos įmonę „Spauda“. Ten leistas „Atgimimas“, „Respublika“, „Gimtasis kraštas“.
LKP-TSKP organizuotame 1990 m. kovo 18 d. mitinge Vilniuje įkurtas antivalstybinis TSRS piliečių komitetas Lietuvoje. Šio komiteto steigiamasis suvažiavimas Vilniuje 1990 m. balandžio 28 d. išrinko 63 žmonių Lietuvos TSR piliečių komitetą, kurių narių tarp įtariamųjų, manau, nėra.
LKP-TSKP drauge su TSRS sukūrė alternatyvą valdžios struktūrą Lietuvoje. Lietuvos laisvųjų verslininkų asociacija, tai yra 70 organizacijų, ūkių ir įmonių, 2 žemės ūkio įmonių asociacijos, bankas, buvo alternatyvi Lietuvos ūkio sistemai struktūra, vadinta mažąja Ministrų Taryba. Asociacijos nariams netaikyta TSRS ekonominė blokada – materialinius išteklius jiems tiekė Baltarusijos TSR ir Kaliningrado srities GOSSNAB’ai, TSRS gynybos ir susisiekimo ministerijos. Visa tai iš Sausio 13-osios bylos. Visa tai.
LKP-TSKP įkūrė ir partijos skyrių Lietuvos vidaus reikalų ministerijoje, jis skaldė tuo metu vis dar TSRS finansuojamą mūsų milicijos sistemą, leido laikraštį „Moral i pravo“.
LKP-TSKP, Lietuvos piliečių komiteto ir judėjimo „Vienybė-Jedinstvo-Jednosc“ 1990 m. gruodžio 8 d. mitingo prie Vilniaus sporto rūmų rezoliucija pareikalauta, kad atsistatydintų Lietuvos parlamentas ir Vyriausybė, neversdami liaudies imtis ryžtingų veiksmų. Juos turėjo pakeisti Laikinoji Vyriausybė, turėjusi įvesti tiesioginį prezidentinį valdymą. Reikalauta, kad ginkluotosios pajėgos ir teisėsaugos organai tvirtai ir neatidėliotinai vykdytų TSRS prezidento įsaką.
1990 m. lapkričio 30 d. Vilniaus miesto piliečių komiteto sesijos rezoliucija prašyta jėga įvesti reikiamą tvarką Lietuvoje. Ji siųsta TSRS prezidentui, žiniasklaidai.
1991 m. sausio 8 d. Maskvoje M. Burokevičius susitikinėjo su perversmo Lietuvoje organizatoriais, J. Kuolelis ruošėsi tam sausio 7–12 d. TSKP CK Visuomeninių mokslų akademijoje.
Deja, iki šiol diskutavome iš esmės (čia jau mano žodžiai) tik apie tai, kas vyko 1991 m. sausyje. Tačiau kolaborantai ir agresoriai buvo čia ir tęsė agresiją bei kolaboravimą iki pučo Maskvoje griūties 1991 m. rugpjūtyje. Ginčijamės ir dėmesį kreipiame ne į esmę ir priežastis, o į siauro laikotarpio detales, nors Sausio 13-osios ir kitose bylose jau surinkta šiurpinančiai daug medžiagos. Tačiau nenorime akivaizdžių ir teisingų išvadų.
Sausio 13-osios byloje M. Burokevičius pripažino, kad darbininkų draugovės sukurtos Lietuvos TSR piliečių komiteto iniciatyva, kad 1991 m. sausio 17 d. LKP-TSKP CK biuras priėmė nutarimą dėl einamojo momento LKP CK uždavinių, paskelbtą spaudoje dėl dvivaldystės Lietuvoje: iš vienos pusės – Lietuvos Aukščiausioji Taryba, iš kitos pusės – Nacionalinis gelbėjimo komitetas. Teismas nustatė, kad Lietuvos nacionalinio gelbėjimo komiteto vadovai – LKP-TSKP CK vadovaujantis branduolys.
Po 1991 m. rugpjūčio pučo žlugimo, atliekant kratą TSRS prezidento aparato vadovo namuose, rastas M. Burokevičiaus pasirašytas 6 lapų raštas M. Gorbačiovui.
Pernai, 2012 m. gruodžio 19 d., LTV laidoje išgirdau ponios D. Grybauskaitės patvirtinimą, kad ji Vilniaus aukštojoje partinėje mokykloje su desantininkais stumdėsi gruodžio mėnesį. Vadinasi, 1990 m., nes 1989 m. gruodyje ten jų dar nebuvo. Rūta Janutienė man pranešė, kad D. Grybauskaitės darbo byloje rado 1990 m. liepos V. Lazutkos įsakymą dėl ponios D. Grybauskaitės premijavimo už gerą darbą.
Per daug melo Lietuvoje. Netikiu, kad norima tikrai ištirti visumą. Apsiribota tik siauru kolaborantų ratu. Kodėl nutrauktos kitos bylos, kuriose įžvelgtas tik kriminalas, tačiau neįžvelgta užsienio agresijos ir perversmo vykdymo veiksmų? Stengiamasi apsiriboti kariškiais, kurių Lietuvoje jau nėra. Vargu ar jie pakartos Michailo Golovatovo klaidą Austrijoje.
Kreipiuosi į jus, Tautos atstovybę – Seimą. Jus išrinko sudėtingu Lietuvai metu. Negriaukime Tautos pasitikėjimo valstybe. Nei Seimo, nei Prezidento valia nėra ir nebus aukščiau už Tautos valią. Jos ignoravimo pasekmės būtų nepataisomos. Tyliai atsakykite kiekvienas sau į šį klausimą. Labai ačiū už dėmesį. (Plojimai)
PIRMININKAS. Dėkoju Z. Vaišvilai.
Gerbiamieji, šiais metais minėsime ne vieną Lietuvai reikšmingą sukaktį: Žemaitijos krikšto 600-ųjų metų sukaktį, S. Dariaus ir S. Girėno skrydžio per Atlantą 80-metį, Sąjūdžio 25-metį, sovietų kariuomenės išvedimo iš Lietuvos 20-metį ir daugelį kitų ne mažiau svarbių datų. Minėdami ir įamžindami šias sukaktis, prisiminsime žmones, kurių dėka Lietuvos vardas ne kartą buvo minimas ir girdimas pasaulyje.
Maloniai kviečiu tarti žodį Jo Ekscelenciją Telšių vyskupą, vieną iš Lietuvos Katalikų Bažnyčios Kronikos leidėjų, redaktorių, pasipriešinimo dalyvį Joną Borutą. (Plojimai)

Telšių vyskupo J. Borutos kalba

J. BORUTA. Mielieji šio minėjimo dalyviai, Sausio 13-osios aukų artimieji, mielieji mūsų Vyriausybės vadovai, Lietuvos Respublikos Prezidente, Seimo Pirmininke, Vyriausybės vadovai, gerbiamieji Seimo nariai, naujasis Laisvės premijos laureate Antanai Terleckai, visi šio minėjimo garbingieji svečiai!
Kasmet jau daugiau nei du dešimtmečius dauguma Lietuvos žmonių tiek Lietuvoje, tiek išeivijoje, užsienio šalyse, su šventu jauduliu savo širdimis ar dvasia lanko Lietuvai brangias žuvusių tėvynainių krauju aplaistytas vietas: šiuos Seimo, Lietuvos radijo ir televizijos rūmus, Vilniaus televizijos bokštą, jų prieigas. Nors prisimename tikrai skaudžius įvykius, tačiau prisimename ir kai ką labai šviesaus – kaip visa tauta ir mūsų krašto žmonių visuomenė (su nedidelėmis išimtimis) tuomet buvo vieningi savo siekiais ir tarpusavio pagarba.
Kaip katalikų vyskupas priminsiu, kad tada niekam nekilo mintis, kaip kartais reikalaujama šiandien iš viešosios erdvės, pavyzdžiui, ir nuo šių parlamento rūmų „pašalinti krikščioniško tikėjimo ženklus“, ženklus to krikščioniško tikėjimo, kuris per 600 metų formavo ir vienijo įvairias mūsų krašto gyventojų gentis į vieningą Lietuvos valstybę, o sunkiais istorinių išbandymų metais mūsų krašto žmonėms buvo dvasinės atramos, tvirtybės bei ištikimybės šaltinis, kilnios, humaniškos Tėvynės ir tautos meilės šaltinis.
Daugelio žmonių širdyse ir šiandien ta tuomet išsiskleidusi Lietuvos žmonių vienybė yra giliausias širdyje jaučiamas ilgesys ir troškimas. Kad taip būtų ir šiandien, bet, deja. Būtų gerai, kad ir šiandien bendro Tėvynės gėrio siekdami būtų vieningi šių dienų Lietuvos žmonės, nepaisant jų įvairovės, partinės priklausomybės, kad visi savo troškimų viršūne laikytume ne asmeninius ar atskirų grupių interesus, o bendrą tiek dvasinę, tiek materialinę visų mūsų piliečių gerovę. Kad visi, t. y. kiekvienas, stengtumės pagal savo galimybes ir turimą valdomą nuosavybę prisidėti prie bendros visų mūsų Lietuvos žmonių gerovės. Sausio 13-osios minėjimai tiek prasmingi ir reikšmingi, kiek mes tuose renginiuose dalyvaudami kiekvienas atliksime šios srities sąžinės tyrimą, kaip anksčiau vadindavome – sąžinės sąskaitą, vis prisimindami eilutes, kad „geresnio paminklo didvyriams nebus, kaip vykdymas jų idealo“. Amžinybėj tos aukos šito tikisi iš mūsų.
Kita mintis, kuri dalyvaujant šiuose minėjimuose nuskamba mūsų širdyse, kad Sausio 13-osios įvykiai naujausių laikų Lietuvos istorijoje yra labiausiai Lietuvą viso pasaulio mastu išgarsinę įvykiai. Tai yra mūsų žmonių vienybė, susitelkimas, ištvermė siekiant kilnių dalykų, o ne vėlesnių laikų mūsų visuomenės susiskaldymas, partinės rietenos. Kai jos vyksta tokioje mažoje tautoje ir valstybėje kaip Lietuva, platesniu mastu mažai pasaulyje ką domina. Mes galime būti reikšmingi tik būdami vieningi ir siekdami kilnių tikslų, kaip aną Sausio 13-ąją.
Šiemet Žemaičių žemės krikščionys mini Žemaičių krikšto 600 metų jubiliejų. Tai reikšminga ne tik Žemaitijai, bet ir visai Lietuvai. Tuomet šitų krikšto istorijos įvykių kontekste Europoje nuskambėjo ne tik žemaičių, bet ir Lietuvos vardas. Vėlyvą 1413 metų rudenį du mūsų krašto valdovai (iki tol konfliktavę) – Algirdaičių lyderis ir jau Lenkijos karaliumi tapęs Jogaila (Vladislovas) ir Kęstutaičių lyderis Didysis Lietuvos kunigaikštis Vytautas (Aleksandras) Kaune sėdo į mažą laivelį ir, plaukdami Nemunu, po to Dubysa, pasiekė Žemaičių žemės glūdumą. Prieš tai per du kartus (1394–1398 ir po Žalgirio mūšio – 1411–1413 metais) į Žemaitiją (tada dar juridiškai priklausiusią kryžiuočiams) Vytautas atsiuntė kunigus, daugiausia Prahos universitete teologijos mokslus baigusius ir jau pramokusius lietuvių kalbos, kad padėtų žemaičiams pasiruošti krikštui.
Po Žalgirio pergalės, minėtais 1413 m., abu Lietuvos valdovai, turėdami laisvesnes rankas (juridine prasme) patys atvyko į Žemaitiją vadovauti pirmajai žemaičių krikštijimo akcijai. Tuomet iš keleto tūkstančių pakrikštytų žemaičių Vytautas atrinko 60-ties kilmingų vyrų delegaciją ir ją pasiuntė į 1414 m. prasidedantį tarptautinį europinį forumą – Konstancos bažnytinį susirinkimą. Jame dalyvavo ne tik Bažnyčios dignitoriai, bet ir visų Vakarų Europos valstybių vadovai, jų atstovai ar net delegacijos.
Žemaičių delegacija tam europiniam forumui pristatė garsųjį žemaičių skundą, kuris kartu buvo ir prašymas. Jame prašė tarptautiniu mastu pripažinti teisę, kad žemaičių pasirinkti valdovai Vytautas ir Jogaila, o ne vokiečių ordinas, būtų žemaičių valdovai, t. y. pripažinti žemaičiams teisę patiems pasirinkti, kas juos valdys, vadovaus ir jiems atstovaus. Be to, prašė atsiųsti Bažnyčios aukščiausios vadovybės įgaliotus vyskupus – žemaičių pageidaujamus Vilniaus ir Lvovo ganytojus – pabaigti žemaičių krikštijimą, įsteigti atskirą žemaičių vyskupiją, tiesiogiai pavaldžią Romos popiežiui ir nepriklausomą nuo svetimų kraštų bažnytinių centrų.
Konstancos susirinkime svarstant šį žemaičių kreipimąsi vyko plati diskusija apie tautų teisę pačioms pasirinkti sau valdovus ir kurti suverenias nacionalines valstybes bei bažnytines struktūras. Šią Konstancos susirinkime vykusią diskusiją neseniai buvusių Sausio 13-osios įvykių ir sovietinės imperijos subyrėjimo kontekste 1995 m. spalio 5 d. Niujorke minint Jungtinių Tautų Organizacijos įsteigimo 50-ties metų sukaktį minėjo popiežius Jonas Paulius II.
Tai buvo graži vienybės ir mūsų valdovų Jogailos ir Vytauto susitaikymo manifestacija po jų praeities konfliktų, kurie buvo tikrai skaudūs. Prisiminkime, kad buvo nužudytas Vytauto tėvas Kęstutis, išžudyta ir kitos pusės artimų žmonių. Ši graži jų vienybės manifestacija, kai kartu sėdo į vieną laivelį ir plaukė į Žemaitiją, tapo įžanga Lietuvos ir žemaičių įsijungimo į Europos valstybių bendriją prieš 600 metų. Jos aidas per Sausio 13-osios įvykius Jono Pauliaus II lūpomis rado atgarsį ir svarbiausiame XX a. pabaigos tarptautiniame forume.
Baigdamas norėčiau priminti du svarbius popiežiaus Jono Pauliaus II palinkėjimus mūsų tautai, išsakytus 1987 m. tada dar sovietų okupuotos Lietuvos vyskupams minint Lietuvos, t. y. lietuvių aukštaičių, krikšto 600-ąsias metines.
Jis rašė: „Krikštas jūsų tautą įjungė į didžiąją krikščioniškųjų Europos tautų šeimą, į tą „krikščioniją“, kuri nulėmė šio žemyno likimą, kuri sudaro patį brangiausią bendrą paveldą ir drauge pagrindą kurti taikingai ateičiai, ugdyti pažangai ir tikrajai laisvei. Tokiu būdu Lietuva įėjo į tą kultūrinio persiformavimo srovę, kuri prasidėjo to amžiaus Europoje, į kultūrinę srovę, kuri buvo persunkta krikščioniškos dvasios ir atsivėrusi naujojo humanizmo poreikiams, kurie iš tikėjimo sėmėsi įkvėpimo ir paskatinimo ugdyti tas didžiąsias vertybes, kurios išaukštino Europos istoriją ir per Europos žmones nešė pažangą kitiems kontinentams.“
„Reikšmingas yra faktas (toliau tęsė Jonas Paulius II), kad šalia Bažnyčios, į kurią įsijungiame per krikštą, kita apsigynimo tvirtovė lietuviams buvo šeima: taip, krikščioniškoji šeima, toji tikra „namų židinio Bažnyčia“, tvirtai įsišaknijusi tikėjimo vertybėse, kuri gyvena meile, auka, tarpusavio pasiaukojimu. Jūsų Tėvynėje krikščioniškoji šeima visada sugebėjo likti ištikima savo pašaukimui priimti, saugoti ir perduoti vaikams brangiąją Krikšto dovaną, tokiu būdu tapdama „pilnutinio žmogiškumo mokykla“.
„Bažnyčia ir šeima, nors tarp daugelio sunkenybių ir kliūčių, įstengė išlaikyti gyvą tikėjimą ir gyvą kultūrą. Taip jų dėka tauta neprarado savo tapatybės ir savo sąmonės. Taip pat ir šiandien, kai laikai daugeliu atžvilgiu nėra palankesni negu praeityje, Bažnyčia ir šeima ištikimai saugoja tą šventą ir neliečiamą turtą. Šeima yra didžiųjų žmogiškųjų ir krikščioniškųjų vertybių šventovė: sąžinės laisvės, žmogaus asmens orumo, tėvų paveldo, kultūrinės tradicijos ir moralinės energijos išteklių, kurie slypi šiose vertybėse ir kuriuose yra sudėtos ateities viltys.“ Taip rašė Jonas Paulius II. Ir visai ne šiandieninių ideologinių batalijų kontekste, tačiau tai ir mūsų šiandieninėje situacijoje reikšmingi priminimai ir paskatinimai.
Norėčiau palinkėti, kad, kaip prieš 600 metų Vytauto ir Jogailos po ilgų nesantaikos metų kelionė atnešė palaimingų vaisių mūsų krašto žmonėms, jų susitaikymas, taip ir tradiciniai Sausio 13-osios minėjimai, taip ir žemaičių krikšto jubiliejaus šventimas vienytų kilnių tikslų siekti visų grupių ir partijų žmones mūsų Tėvynėje Lietuvoje. Tokia mintimi, intencija kviečiu visus dalyvauti Žemaičių krikšto jubiliejaus šventėse Žemaičių žemėje. Ačiū už dėmesį. (Plojimai)
PIRMININKAS. Nuoširdžiai dėkoju vyskupui J. Borutai. Gerbiamieji, prieš metus šioje salėje buvo įteikta pirmoji Laisvės premija Rusijos disidentui Sergejui Kovaliovui, nesuilstančiam kovotojui už žmogaus teises, laisvę ir demokratiją. Džiugu, kad 2011 m. Seimo teisės aktu įsteigta Laisvės premija pademonstravo 1991 m. Sausio 13-osios svarbą ne tik lietuvių tautai ir Lietuvos valstybei, bet ir tolesnei Rytų ir Vidurio Europos regiono politinei raidai, pabrėždama poreikį toliau skatinti demokratijos plėtrą, žmogaus teisių įtvirtinimą, teisinės valstybės kūrimą ir lygiateisį bendradarbiavimą Rytų ir Vidurio Europoje.

10.58 val.
2012 metų Laisvės premijos įteikimo ceremonija

PIRMININKAS. Kviečiu šios idėjos sumanytoją Seimo narį, Laisvės premijų komisijos pirmininką P. Auštrevičių.

Seimo nario, Laisvės premijos komisijos pirmininko P. Auštrevičiaus kalba

P. AUŠTREVIČIUS (LSF). Gerbiamieji esami ir buvusieji Lietuvos valstybės vadovai, gerbiamieji Sausio 13-osios žuvusiųjų artimieji, gerbiamieji signatarai ir Seimo nariai, mielieji svečiai, gerbiamasis Antanai Terleckai, ponios ir ponai!
Pagerbdami 1991 m. Sausio 13-osios aukas ir nukentėjusiuosius, įprasminame lietuvių tautos pergalę prieš prievartą ir istorinę neteisybę. Tai niekada nesusitaikiusios su priverstine jėga visuomenės pergalė prieš svetimą jai dvasiškai ir politiškai sistemą, kuri visomis išgalėmis stengėsi išrauti istorinę atmintį, tradicijas ir prigimtines vertybes.
1991 m. Sausio 13-osios įvykiai įrodė, kad neginkluoti Lietuvos žmonės yra pernelyg stiprūs, kad juos įveiktų didžiausia tuo metu pasaulio karinė jėga. Nuoširdus ir tikras daugelio pasaulio žmonių tuometis solidarumas su Lietuva yra nepamirštamas visos žmonijos kovos už laisvę istorijos puslapis.
Lietuva nenuilstama kova už savo laisvę ir nepriklausomybės įtvirtinimą tapo vienu ryškiausių demokratijų ir laisvės simboliu. Tuo Lietuva patvirtino, kad ji nėra tiesiog dar viena laisvės „vartotoja“, nuolankiai dėkojanti susiklosčiusioms istorinėms aplinkybėms ar atsitiktiniams įvykiams.
Suprasdamas savo istorinę atsakomybę tęsti pradėtus darbus ir bendrą Rytų ir Vidurio Europos ateitį, skatindamas tolesnę demokratijos ir žmogaus teisių plėtrą bei valstybingumo stiprinimą, Lietuvos Respublikos Seimas priėmė Laisvės premijos įstatymą.
Laisvės premijų komisijai renkant 2012 metų Laisvės premijos laureatą abejonių nekilo.
Lietuvos Respublikos Seimas 2012 m. lapkričio 8 d. nutarimu skelbia: paskirti 2012 m. Laisvės premiją kovotojui už Lietuvos laisvę ir žmogaus teises, aktyviam Lietuvos neginkluoto pasipriešinimo dalyviui, politiniam kaliniui, Lietuvos laisvės lygos įkūrėjui ir vadovui, „45-ių pabaltijiečių memorandumo“ iniciatoriui, pogrindinės spaudos leidėjui Antanui Terleckui. (Plojimai)
Gerbiamasis A. Terleckas yra ilgalaikės ir sunkios, tačiau itin prasmingos neginkluotos kovos už Lietuvos laisvę simbolis ir gyvosios istorijos pamoka mums visiems. Apie šį išskirtinai tvirtos dvasios ir ypatingo darbštumo žmogų galima kalbėti ilgai, tik žinau, kad A. Terleckas nemėgsta liaupsių. Jis – atviro ir kieto žodžio žmogus, kuris nuo pat pradžios atmetė „taikos“ sutartį su sovietiniu režimu. Tie įžadai niekada nebuvo sulaužyti. Jis liko anuometės „sistemos“ priešu, nes Lietuvos laisvė ir nepriklausomybė buvo aukščiau už viską, netgi asmeninį saugumą ir gerovę.
Nenuilstantis pogrindinės spaudos leidėjas, ne kartą kalintas ir nuolatos represinių struktūrų nuožmiai persekiojamas, 1978 m. vasarą A. Terleckas su bendraminčiais įkūrė Lietuvos laisvės lygą, kurios tikslas buvo nepriklausomos Lietuvos sukūrimas.
Pats A. Terleckas svarbiausiu rezistencinės veiklos darbu įvardija 1979 m. rugpjūčio 23 d. kartu su bendraminčiais pasirašytą ir pasaulyje išplatintą „45-ių pabaltijiečių memorandumą“, kuriuo raginta likviduoti Molotovo–Ribentropo pakto pasekmes Baltijos valstybėms, t. y. okupaciją. Memorandumą, kurio iniciatorius ir buvo A. Terleckas, pasirašė 35 lietuviai, 6 latviai ir 4 estai, jį savo parašais patvirtino žymūs rusų disidentai.
Memorandumo paskelbimas tapo rimtu iššūkiu sovietinei sistemai ir jos ideologams. Šis memorandumas paskatino 1983 m. sausio 13 d. paskelbti rezoliuciją dėl padėties Estijoje, Latvijoje ir Lietuvoje. Šį memorandumą paskelbė Europos Parlamentas. Šiandien minime šio svarbaus politinio dokumento 30-metį, žymintį mūsų nelengvą kelią į nepriklausomybę. 1983 m. Europos Parlamento nutarimas numatė perduoti Baltijos valstybių klausimą svarstyti Jungtinių Tautų Dekolonizacijos komisijai ir skatino šių tautų padėtį svarstyti visose konferencijose, kur bus aptariamas Helsinkio baigiamojo akto įgyvendinimas.
Esu tikras, kad 1983 m. sausio 13 d. Europos Parlamento nutarimas dėl padėties Estijoje, Latvijoje ir Lietuvoje yra vertas atskiro Lietuvos Seimo paminėjimo.
A. Terlecko veikla parengiant „45-ių pabaltijiečių memorandumą“ neliko KGB nepastebėta. 1979 m. spalio mėnesį jis nuteisiamas 3 metams lagerio ir 4 metams tremties, kalėjo Urale, ketverius metus praleido tremtyje Magadano srityje. Tremties vieta vietinių kalba reiškia šalčio ir tamsos buveinę, sovietinės valdžios ji buvo apdairiai parinkta nepaklusniųjų kitaminčių perauklėjimui.
Kalbant apie tai, norisi prisiminti Nobelio taikos premijos laureato N. Mandelos žodžius: „Niekur nėra lengvo kelio į laisvę ir daugelis mūsų privalės vėl ir vėl pereiti mirties šešėlio slėnį, kol atsidursime savo svajonių viršukalnėje.“
Rezistencinės veiklos laikotarpiu A. Terleckas palaikė glaudžius ryšius (vienu metu kalėjo tame pačiame kalėjime) su S. Kovaliovu – pirmuoju Laisvės premijos laureatu, A. Sacharovu ir J. Bonner ir daugeliu kitų tuometinės SSRS kovotojų už žmogaus teises.
Grįžęs iš tremties ponas A. Terleckas iš karto vėl aktyviai įsitraukė į politinę veiklą. 1987 m. rugpjūčio 23 d. Laisvės lygos prie A. Mickevičiaus paminklo Vilniuje organizuotas mitingas tapo dar vienu sovietinės imperijos griovimo darbu ir Sąjūdžio atsiradimo priešaušriu.
Bendražygiai, paprašyti apibūdinti A. Terlecką, pažymi, kad tai nenuilstantis, tvirtas, niekada nepasidavęs ir, kaip jis pats save vadina, „neokupuotas“ kovotojas už neišduotus laisvės ir nepriklausomybės principus.
Būtų sunku surasti geresnį A. Terlecko gyvenimo moto apibūdinimą nei viena ištrauka iš jo daugybės laiškų mylimai žmonai, parašyto prieš 30 metų (1983 m. sausio 18 d.) esant tolimoje tremtyje: „Dėl mano sveikatos nesirūpinkit. Esu stiprus tiek fiziškai, tiek dvasiškai. Vergo iš manęs nepadarys.“
Laisva, nepriklausoma ir demokratiška Lietuva, tokia, kurią jūs, gerbiamasis Antanai Terleckai, siekėte sukurti, šiandien lenkia galvą prieš jus ir sako ačiū.
Ponios ir ponai, leiskite visų mūsų vardu nuoširdžiai pasveikinti gerbiamąjį A. Terlecką su 2012 m. Laisvės premijos apdovanojimu. Dėkoju už dėmesį. (Plojimai)
PIRMININKAS. Dėkoju P. Auštrevičiui.
Toliau pirmininkaus Seimo Pirmininko pavaduotoja I. Degutienė.

(Skamba folkloro ansamblio „Ūla“ atliekama „Lietuva brangi“. Seimo posėdžių salės ekrane demonstruojamos 2012 metų Laisvės premijos laureato, kovotojo už Lietuvos laisvę ir žmogaus teises, aktyvaus Lietuvos neginkluoto pasipriešinimo dalyvio, politinio kalinio, Lietuvos laisvės lygos įkūrėjo ir vadovo, „45 pabaltijiečių memorandumo“ iniciatoriaus, pogrindinės spaudos leidėjo A. Terlecko nuotraukos)

PIRMININKĖ (I. DEGUTIENĖ, TS-LKDF). Skambėjo folkloro ansamblio „Ūla“ dalyvių atliekama „Lietuva brangi“. Mes kartu su jais norime pagerbti A. Terlecką. Kviečiu į tribūną Seimo Pirmininką įteikti 2012 m. Laisvės premijos laureatui A. Terleckui Laisvės premijos statulėlę.

(2012 metų Laisvės premijos laureatui A. Terleckui Seimo Pirmininkas V. Gedvilas įteikia Laisvės premijos statulėlę, Laisvės premijų komisijos pirmininkas P. Auštrevičius – Laisvės premijos diplomą.) (Plojimai)

Mielieji, man didžiulė garbė pakviesti tarti žodį 2012 metų Laisvės premijos laureatą, nenuilstantį kovotoją už žmogaus teises, aktyvų pasipriešinimo dalyvį, politinį kalinį, Lietuvos laisvės lygos įkūrėją ir vadovą, „45-ių pabaltijiečių memorandumo“ iniciatorių, pogrindinės spaudos leidėją A. Terlecką. (Plojimai)

2012 metų Laisvės premijos laureato, kovotojo už Lietuvos laisvę ir žmogaus teises A. Terlecko kalba

A. TERLECKAS. Gerbiamoji Lietuvos Respublikos Prezidente, gerbiamieji ponios ir ponai! Susirinkome į šiuos istorinius rūmus paminėti mūsų tautai tragiškų įvykių. Širdingai dėkoju Lietuvos Respublikos Seimui, nusprendusiam ta proga įteikti man garbingą Laisvės premiją. Šios premijos įteikimą suprantu kaip Lietuvos laisvės lygos įvertinimą, ne tik mano paties, bet visų Lietuvos laisvės lygos narių – gyvųjų ir jau išėjusiųjų – veiklos. Vengdami okupacinės valdžios represijų mes nefiksavome narystės, bet kartu kovojome už laisvę. Dėkoju visiems kovos draugams, laikiusiems save Lietuvos laisvės lygos nariais.
Taip pat norėčiau, kad šioje šventėje dalyvautų pati artimiausia, ištikimiausia mano bendražygė, geriausia patarėja, kasdieninis ramstis visuose varguose – mano žmona Elena Terleckienė… Deja, jos nėra. Nebėra ir V. Šakalio, nuostabų humoro jausmą turėjusio žmogaus, įveikusio geležinę SSRS–Suomijos sieną ir pasiekusio Švediją. Nebėra J. Protusevičiaus, kuris, būdamas 15 metų, išėjo kovoti su pavergėjais, o suimtas iškalėjo 14 metų. Nėra buvusio tremtinio J. Gelažiaus ir daugelio, daugelio kitų.
Laisvę visada lydi meilė, tikėjimas, viltis, auka ar atsakomybė. Magišką žodžio „laisvė“ reikšmę supratau iš savo tėvo, mažažemio valstiečio, Pirmojo pasaulinio karo suluošinto kareivio žodžių, ištartų tuoj po 1945 m. gegužės 9 d.: „Aik, sūnau, bolševikų mušti.“
Mūsų apylinkėse masiškai trėmė pačius neturtingiausius valstiečius, jų mažus vaikus. Taip buvo sėjama baimė, kad tokio likimo sulauks bet kuris. Reikalauta visiško nusižeminimo, visiško paklusnumo. Taigi tėvuko paragintas nutariau tapti partizanu, tačiau manęs miško broliai nepriėmė, buvau per jaunas. Jų vadas per mano draugo brolį partizaną B. Avižienį patarė man, septyniolikmečiui, rinktis ne šautuvą, bet knygas ir pasakė: „Jeigu vaikai žus, neliks mūsų tautos.“
Krivasalio vyrai išėjo į mišką 1944 m. rudenį. Kartu su Šiškinių ir kitų apylinkių kaimų vyrais krivasališkiai kovėsi su reguliariąja NKVD kariuomene garsiajame 1945 m. kovo 11–12 d. Kiauneliškio mūšyje Labanoro girioje. Mūšis baigėsi, kai apsupti NKVD kareivių paskutiniai likę septyni gyvi partizanai susisprogdino bunkeryje. Žuvo 82 vyrai, tarp jų keli mano draugai, kai kurie jaunesni už mane. Tame mūšyje į čekistų rankas pateko sunkiai sužeistas mokyklos draugas L. Malakauskas. Tai buvo vienas didžiausių mūšių tuometinio ginkluoto pasipriešinimo istorijoje. Krivasalyje kare po karo neliko šaukiamojo amžiaus vyrų. Lietuvos partizanai geriau rinkosi mirtį negu vergiją. Jų kova ir žūtis man yra herojiškumo pavyzdys. Ypač nelengvomis akimirkomis prisiminimai apie jų kovą man padėdavo nepalūžti, išgyventi. Lietuvos partizanai ir jų motinos labiausiai verti Laisvės premijos.
Apie 1953 m. partizaninis karas buvo nuslopintas. Tačiau ne amžini ir tironai. Nužengė į pragarą J. Stalino vėlė. Atėjo kiti laikai, bet išliko ta pati svetimųjų primesta sovietinė tvarka, nors ir truputį liberalesnė… Chruščiovinė, brežnevinė ir kitokiais vardais besivadinanti valdžia veikė mūsų tautos protus ir dvasią, siekė pavergti ne tik kūną, bet ir sielą, pratino prie vergovės mūsų vaikus. Priešinausi tam, todėl daugiau kaip vienuolika metų praleidau sovietiniuose lageriuose, kalėjimuose, tremtyje. Prisimenu paskutinį savo atsisveikinimą su Motina 1979 m. spalio viduryje. Ji prašė: „Untaniuk, nelįsk tu kalaiman. Palauk, kol aš numirsiu.“
Mane areštavo spalio 30 d., o Motiną amžinybė pasikvietė kitų metų vasario 19 d.
Sovietmečiu dažnas klausdavo manęs: „Kam tau to reikia? Gyventum sau ramiai, kaip dauguma. Tereikia tik prisitaikyti…“ Net Atgimimo metu LKP CK sekretorius klausė tautos: kas gi gins Lietuvą, jei išeis sovietų armija?
Štai esu prieš jus Nepriklausomos Lietuvos Seimo tribūnoje ir manau, kad laisvės kovų prasmė aiški kiekvienam. Kartais išgirstu klausimą: ar už tokią Lietuvą kovojome? Ir sau, ir kitiems atsakau: svarbu pasvėrus labai sunkias valstybės kūrimosi aplinkybes įvertinti tai, ką turime, nenusivilti ir žengti pirmyn. Netikėti Lietuvos ateitimi tolygu pasmerkti tautą nebūčiai, perbraukti mūsų senolių gyvenimus. Visagalis už tai mums nedovanotų.
Prisimenu sovietmetį, kai 1985 m. liepos 30 d. buvau laikinai paleistas iš tremties į tėviškę palaidoti mirusio brolio Jono. Į pačias laidotuves nespėjau, nes kelionėje buvau tyčia užlaikytas. Pasimeldžiau tik prie jo kapo. Netrukus atėjo laikas grįžti į „saulėtą“ Magadano sritį. Laukė dvi baisios, šaltos žiemos… Norėdamas nusipirkti bilietus, ne kartą išstovėdavau pusdienį „Aerofloto“ kasų eilėje ir kiekvieną kartą sužinodavau, kad bilietų į Magadaną vis nėra ir nėra. Tuo pačiu metu buvau spaudžiamas milicijos, kodėl negrįžtu į tremtį. Už tai buvo grasinama nauja byla. Čekistų užsuktą beprotybės karuselę baigė pati KGB, jos kapitonas A. Bimbiris tarė: „Nevaidink didvyrio! Galėtum pasilikti Lietuvoje. Už tai tau tereikėtų skleisti nuomonę, kad beprasmiška kovoti su tokia galinga valstybe kaip Sovietų Sąjunga. Mes nereikalaujame nei formalaus prašymo, nei slapyvardžio…“
Atsisakiau tokio pasiūlymo ir greitai vėl atsidūriau tremtyje. Manau, kad ne vienas tuo metu sulaukė panašių siūlymų… Ar visi jų atsisakė? Nežinau… Manau, kad su daugeliu jų mes šiandien prasilenkiame gatvėje, nors jų nepažįstame.
Nevilties, beprasmybės, menkavertiškumo nuotaikų tikrai daug. Ar tai ne jų veiklos rezultatas, kad Lietuvoje patriotizmas paverstas vos ne keiksmažodžiu? Nedrįstame ištarti žodžio „Tėvynė“. Sovietmečiu pripratome prie sąvokų „kraštas“, „respublika“, „šalis“, „brangūs Lietuvos žmonės“. Tada buvome verčiami traukti dainą „Ir platus gi kraštas mūs gimtasis“. Bet dabar kiti laikai. Jaunimas net nežino tokios dainos… Būtų pats laikas eteryje dažniau girdėti žodžius: „Tėvynė“, „Lietuva“, „valstybė“, „tautiečiai“, „Lietuvos piliečiai“. Juk sinoptikų pranašaujama saulė gali nušvisti ir čia, ne tik respublikoje, šalyje ar krašte. Saulei šviečiant lengviau prisiminsime, kad turime valstybę. Gal šviesoje išnyks poreikis mėgautis įvairiausiais neviltį keliančiais negatyviais dalykais, gal mieliau žavėsimės kūrybingais tautiečiais, Lietuvos patriotais, gyvenimą teigiančiomis naujienomis, gal suprasime, kad aplinkiniai nėra tokie pikti ir blogi. Suprasime, kad Tautos išrinktieji yra mūsų pačių atspindys. Netepliosime, nedaužysime veidrodžių. Šukuodamiesi prieš veidrodį pamąstysime, kokius atstovus norime išsirinkti. Gal tada neatrodys, kad tik kitur gali būti gerai? Norėsim gyventi čia ir dabar…
Atkurtoje valstybėje gyvename tik dvidešimt trečius metus. Okupacija iškreipė mūsų sąmonę ir moralę. Reikia visų mūsų pastangų, psichologų, psichiatrų, sociologų, istorikų, filosofų pagalbos, kad galėtume išsitiesti. Tik po nuoširdaus, o ne simuliacinio, kolaborantų ir jų pasekėjų atgailavimo galima pasiekti tautos santarvę. Tik tada mes taptume bendruomene, gebančia dorai valdyti valstybę. Gal įvyks stebuklas ir kuris nors buvusysis, pasislėpęs po naujais skambiais partijų pavadinimais, išdrįs pakviesti savo draugus visuotiniam simboliniam apsivalymui?
Dar 1926 m. profesorius S. Šalkauskis, savo straipsnyje „Lietuvių tautos ugdymo uždaviniai“ kalbėdamas apie gerąsias lietuvio valstiečio savybes, sielojosi ir dėl blogųjų. Išmintį lietuvis kartais supranta kaip atsargumą, atsisakymą nuo drąsių sumanymų ir ateities perspektyvos. Buvęs baudžiauninkas linkęs lenktis prieš jėgą ir turtą ir grasinti silpnesniam, kai yra pats įgavęs galios ar pralobęs.
Filosofas kalbėjo ir apie inteligentijos, išsilavinimą gavusios Rusijoje, savybes. Tokie inteligentai užaugo nuolatinėje opozicijoje valdžiai. Jie užsikrėtė nihilizmu, savo kultūros ar tradicijos neigimu…
Prisimenu kitos asmenybės mintis. Pasaulyje savo šedevrais išgarsėjęs čerkesų kilmės Rusijos kino režisierius A. Sokurovas, analizuodamas pasaulio diktatūrų priežastis, teigė, kad didžiausias demokratijos priešas – žmonių noras paklusti. Daugumai tai patogiausia. Taip nusikratome atsakomybės naštos. Žmonės nieko taip nebijo, kaip atsakomybės. Ypač atsakomybės už savo valstybę. Ačiū Dievui, diktatorių mes neturime. Tačiau žmonių su labai didelėmis ambicijomis apstu. Neauginkime oligarchų. Būkime atsakingi ir visuomeniškai aktyvūs, rodykime pavyzdį jaunimui. Dažnai elgiamės priešingai… Imame dusinti bet kokią teigiamą iniciatyvą.
Kaune keliamos bylos vaikams už kreida užrašytą šūkį „Tiesos“. Nejau taip bijome šio žodžio, kad pradėjome kovoti su vaikais? Dar neseniai guodėmės, kad mūsų inteligentai neaktyvūs. Lyg tyčia atsirado tokių, turinčių ką tautai pasakyti ir norinčių tai pasakyti. Tik kalbėti nebuvo kur. Televizijos kanaluose neatsirado vietos.
Užtenka vietos gąsdinimams, šokiams, netikroms nuotakoms, greitųjų kreditų reklamoms, kurios kvailina piliečius ar net priverčia bėgti iš Lietuvos. TV ekranai užteršti visokiais senais ir naujais rusiško imperializmo kalambūrais: po ilgos pertraukos mums vėl peršamas naftalininis Štirlicas ar panašūs į jį dabartiniai supermenai, ginantys Maskvos interesus Baltijos jūroje. Taip tautos problemoms vietos ir nelieka.
Taigi norintys prabilti garbūs žmonės pasirinko gatvę, bet ir ten, pasirodo, negalima. Ne tik negalima, bet ir griežtai draudžiama. Kas žino, gal buvę signatarai su buvusiais ministrais pradės valstybę griauti.
O juk visiems aišku: jei įstatymas varžo teigiamas pilietines iniciatyvas, vadinasi, toks įstatymas paseno, jį reikia keisti, o ne tampyti žmones po teismus.
1957 m. buvau teisiamas už tai, kad neva dalyvavau kuriant pogrindinę organizaciją „Nacionalinis liaudies frontas“. Iš tiesų buvo tik užsiminta apie jos kūrimą. Aš atsisakiau dalyvauti. Tai nesutrukdė nuteisti mane ketveriems metams. Norėčiau, kad tokios bylos būtų pamirštos kartu su sovietmečiu.
Deja, savo absurdiškumu į manąją labai panaši E. Kusaitės byla. Rusijos propaganda tvirtina, kad būtent Baltijos ir Lenkijos valstybėse netrukdomai rengiami teroristai. Tokius mitus kurdami Maskvos ideologai rado draugų Lietuvoje, ir dar kokio rango! Už mūsų mokesčių mokėtojų pinigus griebtasi teroristinės veiklos imitacijos… Išprovokuojama jauna, menką gyvenimo patirtį turinti mergina. Toliau įvykiai rutuliojasi taip, kad kyla pavojus, jog paaiškės sumanyto spektaklio absurdas.
Keisčiausia, kad šiame teatre kai kurios struktūros savo vaidmenis atlieka kartu su pasaulyje susikompromitavusia, ne vieno teroristinio akto organizatore garsiąja Rusijos FSB. Absurdiškiausia, kad spektaklis vyksta Lietuvos, Europos Sąjungos ir NATO narės, teritorijoje, ir tai, kad vaidina tikri veikėjai. Užsienio žvalgybos agentai tardo Lietuvos pilietę.
Šį spektaklį derėtų nedelsiant baigti. Jei kam nors labai patinka bendradarbiauti su FSB, tegul ir renkasi tokį darbą, tik ne Lietuvoje. O čia leiskime dirbti savo valstybei nuoširdžiai atsidavusiems darbuotojams, bet tokie kažkodėl atleidžiami, tampomi po teismus. Dėl to gėda mums visiems. Kartoju dar kartą – palikime E. Kusaitę ramybėje. Rūpintis savo piliečių, taigi ir Eglės, gerove yra pati svarbiausia valstybės funkcija.
Sovietmečiu daugeliui Vakarų žurnalistų dažniausiai būdavo leidžiama pabendrauti tik su komunistinio darbo didvyriais: sovchozų melžėjomis, šachtininkais, elnių augintojais, gamyklų direktoriais. Didžiosios Britanijos žurnalistas D. Satteris, gerbdamas save, sumanė Vakarams atskleisti okupuotų Baltijos valstybių padėtį. Tokių drąsių ir sąžiningų žurnalistų tais laikais buvo reta. 1977 m. vasario 16 d. jis atvyko į Vilnių, kad susisiektų su vietiniais rezistentais. KGB nutarė šiam susitikimui sutrukdyti. Pirmiausia milicija Lenino prospekte, prie KGB rūmų, sulaikė į pasimatymą su manimi skubantį K. Jokubyną, apkaltino jį taupomosios kasos apiplėšimu. Šį rezistentą, praleidusį 17 metų lageriuose ir 4 metus tremtyje, iškrėtė, atėmė D. Satteriui skirtą tekstą. Akistatoje KGB „liudininkai“ patvirtino, kad jis tikrai dalyvavo plėšiant kasą ir nužudant apsaugos milicininką.
Sutartu laiku nesulaukęs K. Jokubyno, D. Satteris iškvietė taksi ir paprašė vairuotojo nuvežti jį į Nemenčinės plentą, kur gyvenau aš. Išlipęs iš automobilio žurnalistas desperatiškai bandė surasti mano namą, kol pagaliau sužinojo atsidūręs prie Vilniaus–Kauno autostrados. Supratęs apgaulę, D. Satteris tik 22 val. jau su paleistu Kęstučiu mane pasiekė. Kitą rytą britų žurnalistas turėjo vykti į Rygą.
Virš mano buto KGB buvo susukęs savo agentų lizdą su visa pasiklausymo ir kalbų įrašymo aparatūra. Tai gerai žinojome. Bet laiko susirasti saugią vietą pokalbiui visiškai neliko. Nusprendėme – tegul įrašinėja. Mintis apie Lietuvą dėsčiau kartu su K. Jokubynu, J. Sasnausku ir jo draugais garsiai, aiškiai, be dviprasmybių, o D. Satteris jas užsirašinėjo. Taigi diktavau žurnalistui ir KGB mikrofonams… Žinojau, kad mano žodžiai galėjo būti panaudoti kaip įkaltis byloje, kad už tai gresia areštas, lageris.
Nesuprantu, kodėl visokių pasiklausymų taip bijoma dabar? Kodėl aukščiausieji mūsų valstybės pareigūnai, pajutę, kad yra sekami, nutyla arba kalba puse lūpų. Visuomenininkas, paviešinęs patį pasiklausymo faktą, yra kaltinamas vos ne valstybės išdavimu. Neva viešinti – dabar ne laikas. Bet juk terorizuojami mūsų tautos išrinkti atstovai. Ką manyti mums, eiliniams piliečiams? Kas klauso, kodėl klauso, kam teikiama sukaupta informacija? Tai ir turėtų išsiaiškinti VSD. Ar mes vėl teatre? Šį kartą tampame tikrais G. Orwello romano „1984“ personažais…
Aš su draugais, žuvusių partizanų giminės, kiti rezistentai rašėme ir reikalavome, o vėliau ir Seime buvo priimtas nutarimas, kad būtina surasti žuvusių laisvės kovotojų palaikus. Praėjo keleri metai, bet kalbos taip ir liko kalbomis. Kodėl dar gyvi nusikaltėliai nepriverčiami parodyti, kur žvyrduobėse užkasė ar balose nuskandino partizanus? KGB budeliai šią tradiciją perėmė iš caro kazokų, kurie 1831 m. ir 1863 m. pakartus ar nušautus sukilėlius slapčia užkasdavo. Ar kada sugebėsime rasti ir civilizuotai palaidoti savo didvyrius? Gailėdamiesi barbarų, mes patys elgiamės kaip barbarai. Juk prižiūrimi net priešo kareivių kapai.
Tremtinių, prieškarinės Lietuvos Respublikos valstybės veikėjų, partizanų vaikai, kurie siekia tik istorinio teisingumo, kažkodėl Valstybės paliekami vienui vieni bylinėtis su savo tėvų, senelių žudikais. Vilkinamos, o kartais nutraukiamos karo nusikaltėlių bylos. Dažnai baigtų bylų nuosprendžiai kelia juoką.
Buvusiuose KGB rūmuose kalėjau tris kartus. Kartu kalėję draugai klausė: ką darysime su KGB kalėjimu Vilniuje, kai Lietuva taps laisva? Tikėjomės, kad jame bus įkurtas Tautos kovų muziejus. Tačiau dabar tik keliuose tardytojų kabinetuose yra Genocido muziejus. Didžiąją pastato dalį užima teismai. Neseniai paaiškėjo, kad mūsų valdžiai ir to per maža. Norima visus buvusius KGB rūmus atiduoti teismams.
Siūlau tokį sprendimą: dabartiniam kreivų langų prokuratūros pastatui dėl simetrijos šalia pastatyti naują pastatą ir ten perkelti teismus iš Gedimino pr. 40. Gal buvusiuose KGB rūmuose palikta vokiečių gestapiška ar sovietų kagėbistinė dvasia kaip tik ir neleidžia mūsų teisėjams tinkamai vykdyti teisingumo?
Negaliu neišreikšti savo nuogąstavimų dėl atominių elektrinių statybos Visagine, Astrave ir Baltijske. Priklausydami Europos Sąjungai, būdami pasaulio bendrijos dalis mes turėjome galimybę priversti Rusiją ir Baltarusiją laikytis tarptautinių įstatymų ir nestatyti atominių elektrinių šalia mūsų sienų. Be abejo, to siekti buvo nepatogu, nes patys skelbėmės apie atominės elektrinės statybą. Todėl dažniau kalbėjome ne apie uždraudimą, o tik apie statybų kontrolę. Nepaisydami referendumo rezultatų ir vėl pradėdami kalbas apie būsimas statybas Lietuvoje toliau varžome savo rankas. Ar tikrai norime gyventi didelėje atomo koncentracijoje? Ar norime rizikuoti savo vaikų ir anūkų ateitimi? Ne visi tautiečiai nori emigruoti, pasiliekantiems suteikime teisę čia gyventi saugiai ir ilgai.
Iš tiesų visada norėjau, kad Lietuvoje saugiai gyventų laisvi ir laimingi mano tautiečiai. Gyventų ilgai ir laimingai.
Ačiū, kad tamstoms užteko kantrybės išklausyti mane. (Plojimai)
PIRMININKAS (V. GEDVILAS). Širdingai dėkoju A. Terleckui.
M. STROLYS (Seimo posėdžių sekretoriato konsultantas). Jos Ekscelencija Lietuvos Respublikos Prezidentė.
PIRMININKAS. Dėkoju visiems šio iškilmingo minėjimo ir 2012 metų Laisvės premijos įteikimo ceremonijos dalyviams. Skelbiu iškilmingo minėjimo pabaigą. Maloniai kviečiu visus dalyvauti kituose Laisvės gynėjų dienos renginiuose. (Skamba E. Masytės atliekama daina „Laisvė“)
